КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5274/2023
Справа № 752/17886/20
 
П О С Т А Н О В А
Іменем     України
 
21 квітня 2023 року                                                                                                   
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Плахотнюк К.Г. в м. Київ 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району міста Києва» про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок залиття квартири,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути зі ОСОБА_2 на свою користь 76300 грн., з яких 68300 грн. - збитки після залиття квартири, 3000 грн. - вартість послуг за проведення незалежного оцінювання, 5000 грн. - моральна шкода.
Позов мотивував тим, що 10 жовтня 2018 року уклав з ОСОБА_3 договір оренди квартири № 2 , за умовами якого прийняв у строкове платне користування квартиру за адресою АДРЕСА_2 строком на 12 місяців з автоматичною пролонгацією, та зобов`язався сплачувати орендодавцеві орендну плату. 
27 грудня 2018 року відбулося залиття квартири з вищерозташованої квартири № 38 в результаті протікання вологи внаслідок засмічення каналізаційного лежака, власником даної квартири є ОСОБА_2 15 січня 2019 року співробітниками Голосіївського ЖЕД-103 у складі трьох співробітників було проведено обстеження квартири № 25 в приводу залиття та складено акт про залиття від 19 лютого 2019 року. В результаті обстеження встановлено пошкодження в коридорі, ванній кімнаті, кухні та кімнаті пл. 17 кв.м. Комісією встановлено, що залиття сталося внаслідок засмічення каналізаційного лежака у квартирі № 38 . 
Ринкова вартість об`єкта оцінки, яким є збитки після залиття квартири за вказаною адресою, на дату оцінки складає 68300 грн. З метою добровільного врегулювання відшкодування збитків він звернувся до власника квартири, проте останній його звернення проігнорував. 
Зазначив, що внаслідок залиття квартири йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження належного йому майна, внаслідок тривалого часу відновлення своїх порушених прав, відсутністю будь-яких дій з боку відповідача, позивачу було спричинено значну моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року в позові ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи, посилався на те, що при обґрунтуванні рішення суд посилався на єдину підставу, а саме відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що залиття квартири позивача з розташованої вище квартирі. що належить ОСОБА_2 , з причин, що зазначені в акті про залиття від 19 грудня 2019 року, мало місце 27 грудня 2018 року.
Наголошував, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки всупереч ст. 1166 ЦК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суд не врахував, що підставою для відшкодування шкоди є склад правопорушення, а саме неправомірність дій особи, наявність між діями і шкодою безпосереднього причинного зв`язку та вина зазначеної особи. 
Вказував, що залиття квартири позивача сталося з вини відповідача, яка відповідно до ст. 1166, 1167 ЦК України зобов`язана відшкодувати завдану нею матеріальну і моральну шкоду. Наводив зміст ст. 22, 1166 ЦК України.
Доводи рішення про те, що акт про залиття від 19 лютого 2019 року не є належним та допустимим доказом, є необґрунтованими та спростовуються доказами, які є в матеріалах справи. Так, 27 грудня 2018 року позивач подав директору ЖЕД № 103 заяву, в якій вказав, що 27 грудня 2018 року сталося залиття його квартири з верхнього поверху, просив направити комісію для складення відповідного акту. Таке було встановлено в акті про залиття від 19 лютого 2019 року, з якого вбачається, що сталося залиття квартири позивача, у акті вказано як причини залиття, так і винуватця залиття, виявлені візуальні пошкодження квартири внаслідок залиття. Акт складений повноважними представниками експлуатуючої будинок організації ЖЕД № 103. Отже, вказаний акт про залиття є належним, допустимим та достовірним доказом у розумінні ст. 77 - 80 ЦПК України, який містить вичерпну інформацію про предмет спору. Доводи, викладені в рішенні суду першої інстанції, про відсутність в акті дати, коли сталося залиття, не спростовують факту самого залиття. 
Вважав безпідставними посилання на те, що зміст акту про залиття від 19 лютого 2019 року суперечить додатку 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій від 17 травня 2005 року, вказаний акт в цілому відповідає вимогам Правил, оскільки містить всю необхідну інформацію щодо залиття. 
Вказував, що акт про залиття повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ЦПК України відповідно до приписів ст. 89 ЦПК України в сукупності з іншими доказами.
Наголошував, що доводи відповідача на те, що вона не була присутня при проведенні комісійного обстеження квартири позивача, не спростовують висновків акту про залиття, оскільки, посилаючись на дану обставину, відповідач не мотивувала, яким саме чином це вплинуло на визначення вартості відновлювального ремонту, як і взагалі не спростувала його вартості. Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, що залиття квартири позивача відбулося не з її вини, тобто доказів на спростування акту про залиття не надано. 
Відповідно будь-яких доказів, що акт про залиття від 19 лютого 2019 року, складений комісією ЖЕД № 103, сфальсифіковано чи умисно вказано неправдиві відомості, відповідач не надала. 
Вважав доводи відповідача про те, що в її квартирі не було і немає жодних слідів засмічення, і якби таке засмічення мало місце, то її квартира постраждала би більше, не спростовують висновків акту про залиття. Такі доводи носять характер припущень, оскільки відповідачем не надано належних і допустимих доказів, що залиття квартири позивача відбулося не з її вини, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
 
Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що надані позивачем докази, а саме акт про залиття, не містить інформації, коли саме сталося залиття квартири № 25 , якою користується позивач, тож вона вважає, що за даних фактичних обставин справи суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував ст. 76 - 80 ЦПК України, ст. 1166 ЦК України і дійшов вірного висновку про відмову в позові, який узгоджується з практикою Верховного Суду з розгляду даної категорії справ та реалізує право на справедливий суд.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону  відповідає.
 
Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що залиття квартири позивача з розташованої вище квартири, що належить відповідачу ОСОБА_2 , з причин, що зазначені в акті про залиття від 19 лютого 2019 року, мало місце 27 грудня 2018 року, що є підставою для відмови в позові.
 
Апеляційний суд в цілому погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що 10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 уклав договір оренди квартири (житлового приміщення) № 2 з ОСОБА_3 , згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування житлове приміщення, визначене у цьому договорі, та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. Адреса квартири, яка орендується: АДРЕСА_2 . Строк оренди квартири, що орендується, складає 12 місяців з моменту прийняття квартири, що орендується, за актом здачі-приймання квартири та майна (а. с. 10 - 11).
Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2015 року (а. с. 137).
На а. с. 12 - 14 знаходиться копія листа-повідомлення від 20 грудня 2019 року на адресу ОСОБА_2 , в якому останню запрошено прибути 26 грудня 2019 року на огляд приміщення, яке постраждало в результаті затоплення з квартири АДРЕСА_5 , а також докази відправлення цінного листа.
На а. с. 15 - 17 знаходиться копія листа-повідомлення та докази відправлення цінного листа, яким ОСОБА_2 повідомлено про проведення незалежної експертної оцінки про вартість нанесеного матеріального збитку внаслідок затоплення квартири за адресою АДРЕСА_2 з квартири № 38 , згідно висновку експерта, ринкова вартість матеріального збитку становила 68300 грн. Запропоновано вирішити питання відшкодування шкоди в добровільному порядку.
На а. с. 18 знаходиться копія акту про залиття, складеного 19 лютого 2019 року в м. Київ, затвердженого начальником ЖЕД-103, згідно якого комісія в складі провідного інженера, старшого майстра, майстра т/д № 3 склала дійсний акт про те, що 19 лютого 2019 року ними було проведено обстеження квартири АДРЕСА_6 з приводу залиття з вищерозташованої квартири № 38 . В результаті обстеження встановлено пошкодження: коридор загальною площею 4 кв.м.: на стелі відшарування шпалер - 4 кв.м., на стінах відшарування шпалер - 4 кв.м., ванна кімната загальною площею 4 кв.м.: на стелі мокре пофарбування 4 кв.м., на стінках (плитка) протікання між швів; кухня загальною площею 6 кв.м.: на стелі відшарування шпалер 3 кв.м., на стінах відшарування шпалер 2 кв.м., кімната загальною площею 17 кв.м.: відшарування шпалер на стелі 2,5 кв.м., відшарування шпалер на стінах 2 кв.м., причиною залиття, що сталося, є засмічення каналізаційного лежака у вищерозташованій квартирі № 38 . Акт підписаний членами комісії та власником квартири № 25 ОСОБА_1 .
На а. с. 19 - 20 знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13 грудня 2019 року, згідно якої ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_6 .
На а. с. 23 - 69 знаходиться звіт про належну оцінку майнових прав з метою визначення ринкової вартості, складений 08 січня 2020 року ПП «Експертзабезпечення» на замовлення ОСОБА_1 , згідно якого ринкова вартість матеріального збитку становить 68300 грн. без ПДВ.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Відповідно до статті 819 ЦК України поточний ремонт житла, переданого у найм, зобов`язаний здійснювати наймач, якщо інше не встановлено договором.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.
 
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
 
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
 
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
 
Такі ж правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема в постанові від 25 лютого 2019 року в справі № 466/4051/15-ц.
 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки у матеріалах справи немає належних, допустимих, достовірних доказів протиправної поведінки відповідача, заподіяння позивачу шкоди за певних обставин (у вказану ним в позові дату 27 грудня 2018 року), доказів причинного зв`язку між шкодою та поведінкою відповідача, а відповідач довела відсутність своєї вини, отже позов про відшкодування шкоди є необґрунтованим, не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи та задоволенню не підлягав.
 
Так, в позові ОСОБА_1 зазначав, що залиття сталося 27 грудня 2018 року. На підтвердження даних обставин ним надано акт про залиття, складений працівниками ЖЕД-103 19 лютого 2019 року, однак відомостей про дату залиття даний акт не містить.
 
Надані позивачем докази у їх сукупності не мають взаємного зв`язку, а отже не відповідають критерію достовірності, з них не можна встановити дійсні обставини справи щодо дати залиття квартири і ці докази не можуть об`єктивно відображати обставини, які існували на момент залиття.
 
Крім того, суд враховує, що наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» встановлено форму акту, який складається у разі залиття квартири (додаток № 4 до Правил).
Згідно з вказаними Правилами акт складається комісією за участю представників організації, яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, та організації, яка обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення, представника будинку або будинкового комітету і затверджується начальником організації, яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.
Присутність зацікавлених осіб як від потерпілої, так і від винної сторін є обов`язковою.
В акті повинно бути відображено: дата його складання; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, що зазнала шкоди; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, з вини якого сталося залиття; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей; висновок комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії.
Відмова від підпису складеного акту присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність і у такому випадку в акті має бути зазначено, що такі особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин.
Зазначені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 201/658/16-ц (провадження № 61-40389св18), з огляду на що апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом розтлумачено положення Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій на власний розсуд та встановлено додаткові обов`язки для виконавця житлово-комунальних послуг та потерпілих від залиття, чим суд вийшов за межі своїх повноважень.
В зв`язку із вищевикладеним судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що акт про залиття від 27 грудня 2018 року складений у відсутності відповідача і не містить вказівок на те, чи було ознайомлено із вказаним документом власника квартири № 38 .
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що акт про залиття всупереч встановленій формі не відображає прізвища, ім`я, по батькові власника квартири, з вини якого сталося залиття, обсягів необхідного ремонту приміщень квартири, а також висновку комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття.
 
Також акт про залиття не містять відомостей щодо обстеження квартири № 38 , із якої могло відбутися залиття, а отже із його змісту не можна дійти беззаперечного висновку, що обставини події були повно та всебічно з`ясовані комісією при складанні акту і правильно встановлено причину залиття.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що вказаний акт є належним, допустимим та достовірним доказом в розумінні ст. 77 - 80 ЦПК України, який містить вичерпну інформацію про предмет спору, а посилання відповідача на її відсутність при проведенні комісійного обстеження квартири позивача не спростовують висновків акту. Такі доводи не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні заявником норм матеріального права і не враховують відсутності в акті не лише інформації про дату події, а й інших необхідних вищезазначених обставин, які комісія мала встановити.
 
При цьому будівельно-технічної експертизи не проводилось, а отже встановити факт того, що пошкодження, вказані в звіті, виникли саме з вини відповідача, із одного лише акту, складених працівниками ЖЕД-103 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», неможливо.
 
За таких обставин судом першої інстанції, на підставі наданих сторонами доказів, яким було дано належну оцінку, в тому числі акту про залиття від 19 лютого 2019 року, правильно встановив, що позивачем не доведено факт спричинення йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири відповідачем з причин, зазначених у акті про залиття, в зазначену дату. Висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог є законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи і не спростовані позивачем в апеляційній скарзі.
 
Апеляційний суд враховує, що за змістом статті 1066 ЦК України відсутність вини має доводити особа, яка завдала шкоди, разом із тим, у даному випадку факт завдання шкоди саме відповідачем не встановлений, оскільки акт про залиття як не містить доказів неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 щодо залиття квартири № 25 , яке згідно доводів позивача сталося 27 грудня 2018 року, так і не вказує взагалі на наявність її вини. Саме лише розташування квартири відповідача над квартирою позивача не є беззаперечним доказом вини відповідача в залитті та локалізації причин залиття саме в її квартирі.
 
Відтак, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме ст. 1166, 1167 ЦК України та роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», і що оскільки залиття квартири позивача сталося з вини відповідача, якою не надано належних і допустимих доказів, що залиття квартири позивача відбулося не з її вини, зокрема що акт про залиття сфальсифіковано або умисно вказано неправдиві відомості, вона зобов`язана відшкодувати завдану нею матеріальну і моральну шкоду.
 
Апеляційний суд також відхиляє як помилкові аргументи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що доводи відповідача про відсутність в її квартирі слідів засмічення, при наявності яких її квартира постраждала би більше, не спростовують висновків акту про залиття.
 
Доводи апеляційної скарги, що єдиною підставою для відмови в позові судом визнано відсутність належних та допустимих доказів, що залиття квартири мало місце 27 грудня 2018 року, перекручують фактичні висновки суду першої інстанції та не приймаються апеляційним судом.
 
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що суду першої інстанції не були надані безспірні докази про розмір шкоди, заподіяної залиттям в квартирі позивача.
 
На підтвердження розміру заподіяної залиттям квартири майнової шкоди позивачем надано звіт 08 січня 2020 року, складений ПП «Експертзабезпечення», яким встановлено, що розмір матеріального збитку становить 63800 грн., при цьому у звіті зазначено дату залиття квартири грудень 2018 року зі слів замовника обстеження ОСОБА_1 та акту від 19 лютого 2019 року. Разом із тим, звіт про ринкову вартість матеріального збитку від 08 січня 2020 року, складений ПП «Експертзабезпечення», містить відмінні від відомостей, зазначених в акті від 27 грудня 2018 року, відомості щодо площі залиття в належних позивачу приміщеннях, відрізняючись у бік збільшення такої площі, а також відомості про пошкодження, які акт від 27 грудня 2018 року не містить, в тому числі в інших приміщеннях, а саме в коморі.
 
Відтак беззаперечних доказів, які б підтвердили розмір реального збитку, якій поніс позивач внаслідок залиття квартири, а також причинного зв`язку між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками у вигляді шкоди, суду не надано.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що відповідачем не спростовано вартості відновлювального ремонту, оскільки за відсутності встановленої вини відповідача процесуального обов`язку спростовувати розмір заподіяної шкоди у неї не виникало.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Судді :                                                                                                             Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                         Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                         Яворський М.А.