П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
22 червня 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 369/6352/22
Провадження: № 22-ц/824/6785/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Шевченко Андрія Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2023 року, постановлену під головуванням судді Фінагеєвої І.О.,
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
у с т а н о в и в :
 
У липні 2022 року ОСОБА_2   звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем ОСОБА_3 з 01.09.2006 року перебували у шлюбі. В шлюбі народились  діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Киво-Святошинського районного суду Київської області від 27.10.2021 року шлюб між ними, сторонами, було розірвано. За період подружнього життя ними  було набуто наступне майно: земельна ділянка, площею 0,0532 га кадастровий номер 3222486603:02:002:0087 за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок, загальною площею 201,6 кв.м, за цією ж адресою. За наведених обставин  просила суд,  визнати спільною сумісною власністю подружжя вказані вище земельну ділянку та будинок,  та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право  1/2 частину вказаного нерухомого майна. 
У жовтні 2022 року ОСОБА_1   в якості третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору подала до суду позовну заяву про визнання права власності. Позовна заява обґрунтована тим, що вона є матір`ю ОСОБА_3 та тривалий час проживає за межами України.  У період з 2009 по 2015 роки її  син звертався до неї щодо надання  йому в борг грошових коштів для придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку. Починаючи з 06 січня 2009 року по 29 травня 2010 року, за допомогою банківських переказів вона, ОСОБА_1 , перерахувала синові  6 400 Євро. Після отримання вказаних грошових коштів ОСОБА_3 21.08.2010 року придбав земельну ділянку, яка є предметом поділу спільного майна подружжя. Також за допомогою банківських систем, нею, ОСОБА_1 ,  за період з 06.09.2010 року по 29.04.2015 року було перераховано сину 27 140 Євро, ще 34 000 доларів США передавались ОСОБА_3 готівкою. На підтвердження взяти на себе зобов`язань з повернення отриманих у борг грошових коштів ОСОБА_3   складав відповідні розписки. Однак, свої зобов`язання з повернення вказаних коштів відповідач не виконав, у зв`язку з чим, вона, ОСОБА_1 ,  направила на його адресу  вимогу щодо повернення коштів. Вказана вимога залишена відповідачем без виконання. Оскільки  грошові кошти надавались ОСОБА_3 в період  його перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , отримані її сином у борг кошти були витрачені в інтересах його сім`ї (для придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку), ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 мають спільно відповідати за борги, які виникли під час їхнього перебування у шлюбі.  Зважаючи на те, що у ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 відсутнє будь-яке інше майно, окрім того, яке підлягає поділу, існує ймовірність, що  після такого поділу для неї, ОСОБА_1 , ускладниться процес стягнення заборгованості за борговими розписками. А тому, в рахунок стягнення заборгованості у розмірі 34 000 доларів США та 33 540 Євро просила суд  визнати за нею, ОСОБА_1 ,  право власності на частку від спірної земельної ділянки площею 0,0532 га кадастровий номер 3222486603:02:002:0087 за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 47,90% та частку в спірному  житловому будинку, розташованого за цією ж адресою, в розмірі 85,34%. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня               2023 року у прийнятті позову ОСОБА_1 відмовлено, матеріали позовної заяви повернуто заявнику. 
  Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Шевченко А.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що при розгляді справ про поділ майна подружжя має ділитися не лише майно, але й борги подружжя, а тому посилання суду першої інстанції на те, що спільний розгляд первісного позову та позові третьої особи істотно розширить предмет  доказування є помилковими. Суд першої інстанції не урахував, що первісний позов виник щодо майна, яке було частково придбане за кошти, які були взяті у борг у третьої особи, у позивача та відповідача відсутнє інше майно або грошові кошти, на яке б ОСОБА_1 , могла б звернути стягнення для погашення заборгованості,  погашення боргу за рахунок частки у спірному майні зможе зменшити кількість судових справ при захисті прав ОСОБА_1   та виконання можливого рішення суду про стягнення заборгованості.
 Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відмовляючи у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суд першої інстанції  виходив із того, що предметом позову третьої особи фактично є стягнення боргу за договорами позики (розписками) з відповідача за рахунок визнання права власності на спірне майно, підстава позову - надання в борг грошових коштів відповідачеві, тобто, відсутня однорідність вимог та підстав позову, їх пов`язаність, окрім того, позовні вимоги третьої особи  істотно розширюють предмет доказування.
Колегія судів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими  з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 52 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.
Відповідно до ч. 1 ст. 195 ЦПК України, положення статей 193 і 194 цього Кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження.
В силу ч. 1 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Згідно ч. 3 ст. 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
За загальним правилом ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
Отже, у процесі розгляду судом спору між позивачем і відповідачем, третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому, як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини першої ст. 52 ЦПК України обов`язково має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.
Оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об`єднання і роз`єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, ці процесуальні дії необхідно проводити у точній відповідності з правилами, встановленими статтями 123-126 ЦПК України.
Також, процесуальний закон вказує на певні умови прийняття судом позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету позову: 1) взаємний зв`язок первісного позову та позову третьої особи; 2) однорідність вимог та нерозривна пов`язаність вимог між собою; 3) від вирішення однієї вимоги залежить вирішення інших; 4) доцільність спільного розгляду цих позовів.
З матеріалів справи убачається, що предметом первісного позову є поділ майна подружжя (земельної ділянки та житлового будинку).
Предметом позову третьої особи ОСОБА_1 є визнання права власності на частку у вказаному вище нерухомому майні, з підстав того, що вказане майно придбавалоась подружжям за позичені у ОСОБА_1 грошові кошти, які до теперішнього часу не повернуті.
В даному випадку мова йде про один і той самий предмет спору, заявлені третьою особою вимоги фактично стосуються осіб, які є сторонами первинного позову, та нерухомого майна, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Як убачається з прохальної  частини позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею  право власності на частку у нерухомому майні, з приводу якого заявлено первісний позов,  а не стягнути борг за договорами позики (розписками). Більш того, під час поділу майна подружжя  повинні ураховуватися обов`язково дві категорії об`єктів: речі, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності; борги та кредити подружжя.
Вказане свідчить про однорідність та взаємопов`язаність позовних вимог первісного позову та позову третьої особи, а також про доцільність їх спільного розгляду. Окрім того, задоволення позову третьої особи в даному випадку може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
З огляду на те, що заява третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 подана у формі позовної заяви із додержанням загальних правил пред`явлення позову, з дотриманням строків подання на стадії підготовчого провадження, за наявності взаємного зв`язку з первісними позовними вимогами, та ураховуючи доцільність спільного розгляду первісного позову та позову третьої особи, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції  про відмову у прийнятті  позовної заяви третьої особи є помилковими.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала  скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 379,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну адвоката Шевченко Андрія Вікторовича в інтересах ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2023 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.   

Головуючий                                                                                              Т. О. Невідома

Судді                                                                                                          В. А. Нежура

В. В. Соколова