ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/551/23  Номер провадження 33/814/1225/23	Головуючий у 1-й інстанції Кравець С.В.  Доповідач ап. інст. Корсун О. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2023 року 	м. Полтава	

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Корсун О.М., за участю: секретаря судового засідання Греся А.О., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , і його представника – адвоката Дзюбенко В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Машівського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2023 року,
в с т а н о в и в:
Цією постановою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим і накладено на нього адміністративне стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто із ОСОБА_1  536 гривень 80 копійок судового збору на користь держави.
За постановою місцевого суду  ОСОБА_1  визнано винуватим у тому, що він 24 лютого 2023 року о 23 годині 23 хвилини по вул. Центральній у с. Михайлівка Полтавського р-ну Полтавської обл. керував транспортним засобом «ВАЗ 2110» з ознаками алкогольного сп`яніння та в порушення вимог п.2.5 ПДР України відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу й у закладі охорони здоров`я.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Машівського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2023 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: в матеріалах справи відсутні докази керування ним транспортним засобом і наявності в нього ознак алкогольного сп`яніння, натомість рапорт поліцейського не може слугувати єдиним доказом на підтвердження факту виконання функцій водія; протокол про адміністративне правопорушення та відеозаписи є недопустимими й неналежними доказами, так як протокол складений без залучення свідків, не містить зазначення ідентифікуючих ознак приладу відеофіксації, яка не була безперервною, й відеозаписи як електронні докази не оформлені належним чином.
       До початку апеляційного розгляду адвокат Дзюбенко В.О. направила заяву, в якій, окрім зазначених вище в апеляційній скарзі доводів, посилається на те, що згідно з даними відповіді на адвокатський запит поліцією незаконно використовувався пристрій для відеофіксації, оскільки він поліцейському не видавався.
       Суд апеляційної інстанції заслухав думку апелянта та його представника на підтримку апеляційної скарги, перевірив матеріали справи, дослідив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Статтею 294 КУпАП регламентовано, що судове рішення переглядається у межах доводів апеляційної скарги.
Виходячи з положень ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно зі ст.245 КУпАП завданням судді при розгляді справ про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП – відмови, як особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, за обставин, установлених в оскаржуваній постанові, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними у матеріалах справи належними, допустими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми доказами, та є обґрунтованим.
       Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №347845 24 лютого 2023 року о 23 годині 23 хвилини ОСОБА_1  по вул. Центральній у с. Михайлівка Полтавського р-ну Полтавської обл. керував транспортним засобом «ВАЗ 2110», НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння та в порушення вимог п.2.5 ПДР України відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу й у закладі охорони здоров`я (а.с.1).
Зі змісту протоколу й показань самого апелянта вбачається, що він є номінальним і фактичним власником автомобіля «ВАЗ 2110», н.з. НОМЕР_1 .
Наведені вище обставини, викладені в протоколі, підтверджуються даними відеозаписів, записаних на технічному носієві інформації, від 24 лютого 2023 року, з яких установлено, що 24 лютого 2023 року о 23 годині 23 хвилини по вул. Центральній у с. Михайлівка Полтавського р-ну Полтавської обл. поліцією було зупинено транспортний засіб «ВАЗ 2110», НОМЕР_1 , який рухався в зустрічному напрямку. Сам ОСОБА_1 погоджувався з правильністю ідентифікації його, як водія автомобіля, зазначав поліції, що не тікав, а зупинився, підтвердив те, що вживав алкоголь (пиво) та постійно намагався «домовитись» з поліцейським. Не вказував на неправильність встановлення факту керування апелянтом транспортним засобом і свідок ОСОБА_2 на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Окрім того, з аналізу обставин події вбачається, що в автомобілі в ході його руху на передніх сидіннях перебували 2 особи чоловічої статі, тобто, ОСОБА_1 і свідок ОСОБА_2 , які вдвох знаходились на місці події. Свідок же ОСОБА_2 мав куртку зі світловідбивачем, у яку була одягнута особа на передньому пасажирському сидінні автомобіля в процесі його пересування, тоді як куртка апелянта таких елементів не містила, що підтверджено й ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції, а тому це підтверджує те, що саме апелянт виконував функції водія.
Далі апелянт на вимогу поліції відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку: на місці зупинки з використанням спеціального технічного засобу, який здійснюється поліцейським, і в медичному закладі (а.с.8).
Отже, зазначені вище докази безперечно доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та об`єктивних підстав не довіряти їм немає.
Водночас місцевий суд, аналізуючи докази в справі, мотивовано оцінив критично показання ОСОБА_1 і свідка ОСОБА_2 про те, що останній керував транспортним засобом, а ОСОБА_3 перебував на передньому пасажирському сидінні, оскільки вони спростовуються засобами об`єктивного контрою (даними відеофіксації). Цей висновок ґрунтується й на тому, що в судовому засіданні першої інстанції свідок ОСОБА_2 зазначав, що після зупинки транспортного засобу він залишався за кермом, а потім відійшов за документами, на що витратив приблизно 10-15 хвилин, однак згідно з відеозаписом ОСОБА_2 постійно перебував на місці події. Зокрема, зафіксовано, що о 23 годині 28 хвилин (через 5 хвилин після зупинки автомобіля поліцією) ОСОБА_2 знаходився біля транспортного засобу апелянта й палив, о 23 годині 36 хвилин – безпосередньо біля поліцейських.
Відповідно ж до п.2 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС та МОЗ України від 09 листопада 2015 року №1452/735 визначено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Саме ці дискреційні повноваження поліцейського дають йому право самостійно визначати наявність чи відсутність підстав для проведення огляду водія на стан сп`яніння. Так, у протоколі про адміністративне правопорушення встановлено наявність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння: порушення мови й координації рухів, різкий запах алкоголю з порожнини рота. Сам апелянт на місці події підтвердив те, що він вживав алкоголь (пиво). За таких обставин, аргументи апеляційної скарги, які полягають у констатуванні відсутності підстав для проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , є неспроможними.
Посилання в апеляційній скарзі на незалучення поліції двох свідків при фіксуванні правопорушення, як на підставу для скасування оскаржуваної постанови, безпідставні, оскільки за змістом ч.2 ст.266, п.6 Розділу Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України №1395 від 07 листопада 2015 року, в разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, залучення двох свідків здійснюється лише при неможливості застосування технічних засобів відеозапису. У даному ж випадку поліцією забезпечено безперервне відеофіксування події адміністративного правопорушення з моменту зупинки ОСОБА_1 і до закінчення складання щодо нього протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП, а тому підстави для залучення двох свідків для фіксації правопорушення були відсутніми.
Усупереч доводам апелянта, матеріальний носій - це лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки, коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. 
Долучений особою, яка складала протокол, технічний носій інформації з відеозаписами був виготовлений у зв`язку із необхідністю запису інформації, що має значення у провадженні про адміністративне правопорушення та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається в електронному вигляді, у вигляді файлів.
Окрім того, в протоколі наявне посилання на долучений до нього технічний носій інформації з відеозаписами з реєстратора та бодікамери, в той час вимогами ст.256 КУпАП (зміст протоколу про адміністративне правопорушення) не встановлено обов`язку зазначення в цьому процесуальному документі характеристик приладу, за допомогою якого здійснювалась відеофіксація, на що посилається ОСОБА_1 . 
До того ж, названа обставина та порядок отримання поліцейським приладу відеофіксації не є тією обставиною, що ставить під сумнів зафіксовані за допомогою засобів об`єктивного контролю обставини. 
Апеляційний суд наголошує, що для вирішення питання, чи може певне порушення/помилка стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення/помилки, але й встановити їх вплив на процес і характер отримання доказів. 
Між тим, мотивованих та достатніх підстав, які би свідчили про неналежність чи недопустимість протоколу й відеозаписів, апелянтом, його представником не наведено та перевіркою матеріалів справи не встановлено.
Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Як видно з матеріалів провадження, апелянт є водієм з водійським посвідченням серії НОМЕР_2 , що підтверджується даними довідки СПД №1 ВП № Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області №387 від 02 березня 2023 року (а.с.5).
Тому, суд першої інстанції з урахуванням положень ст.23, 33 КУпАП обгрунтовано наклав на ОСОБА_1 стягнення відповідно до санкції ч.1 ст.130 КУпАП, яка є безальтернативною.
Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а постанову Машівського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2023 року щодо ОСОБА_1 – без зміни.
Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського
апеляційного суду                                         О.М. Корсун