Ухвала
Іменем України
 
08 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 461/5989/21
провадження № 61-5506ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на постанову Львівського апеляційного суду від 20 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором  у розмірі 47 188,88 грн.
 
Позов мотивований тим, що 09 листопада 2017 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р20.230.74514, згідно 
з умовами якого   ОСОБА_1  отримала кредит у розмірі 33 115 грн 
зі сплатою 15 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач зазначав, що повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, кредит не повернула та не сплатила нараховані інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором, внаслідок чого у неї перед банком утворилась заборгованість у розмірі 
47 188, 88 грн, яку позивач просить стягнути. 
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ «Ідея Банк», у якому просила застосувати наслідки нікчемності пунктів 1.1, 1.10, 6.1 Кредитного договору № Р20.230.74514 
від 09 листопада 2017 року у частині встановлення плати 
за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати АТ «Ідея Банк» зарахувати кошти, отримані ним від неї на виконання нікчемних умов кредитного договору, в рахунок погашення суми основної заборгованості -тіла кредиту та процентів за кредитним договором.
 
Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовувала тим, що умови кредитного договору щодо встановлення банком у кредитному договорі плати за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, оскільки такі послуги банк відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» зобов`язаний надавати на безоплатній основі.
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року позов АТ «Ідея Банк»  задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  
АТ «Ідея Банк» заборгованість за договором в сумі 47 188,88 грн.  Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 20 березня 2023 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 24 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення.
 
Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Ідея Банк» задоволено. Зобов`язано АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 
за Кредитним договором від 09 листопада 2017 року № Р20.230.74514 
з огляду на нікчемність пунктів 1.1, 1.10 та 6.1 цього договору у частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості 
та зарахувати кошти, отримані АТ «Ідея Банк» від  ОСОБА_1 
на виконання нікчемних умов Кредитного договору, в рахунок погашення суми основної заборгованості - тіла кредиту та процентів за згаданим Кредитним договором.
 
У задоволенні позову АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 47 188,88 грн відмовлено за недоведеністю розміру позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У квітні 2023 року АТ «Ідея Банк», засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 20 березня 2023 року, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 20 березня 2023 року 
та залишити в силі рішення Галицького районного суду міста Львова 
від 24 грудня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надати докази сплати судового збору.
 
15 травня 2023 року на адресу суду надійшли матеріали на усунення недоліків.
 
Відповідно до розпорядження Заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 19 травня 2023 року № 649/0/226-23 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Воробйової І. А. та на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 461/5989/21 за касаційним провадженням № 61-5506ск23.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2023 року справу № 461/5989/21 призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В. 
 
За частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої  статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року 
у справі № 585/3386/15 та від 26 вересня 2018 року у справі 
№ 159/2146/15-ц.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час укладення кредитного договору сторони письмово узгодили, яка інформація один раз в місяць надається безкоштовно, а яка необмежену кількість разів платно, як плата за обслуговування кредитної заборгованості. Вказане не суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Безперечним є той факт, що законом не заборонено встановлювати плату за послуги, перелічені у пункті 1.10 кредитного договору, адже вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, з огляду 
на що вказана вище умова кредитного договору відповідає вимогам закону, тому судом апеляційної інстанції було дано невірну оцінку кредитному договору та недійсності пунктів 1.1, 1.10 та 6.1 кредитного договору.
 
Також у касаційній скарзі зазначено про помилковість висновку апеляційного суду  щодо недоведеності розміру заборгованості, оскільки АТ «Ідея Банк» було надано до суду документальне обґрунтування кредитної заборгованості ОСОБА_1 , зокрема виписку за особовим рахунком позичальниці та довідку-розрахунок, на підставі яких 
суд апеляційної інстанції був би спроможний здійснити перерахунок кредитної заборгованості з огляду на визнання недійсними умов кредитного договору в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зменшити визначений банком обсяг заборгованості на суму плати за обслуговування кредитної заборгованості.
 
За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою 
та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, 
і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме 
за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 листопада 2017 року 
між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір 
№ Р20.230.74514, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит 
у розмірі 33 115 грн зі сплатою 15 % річних строком на 36 місяців.

Згідно з пунктами 1.3., 1.4. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує змінювану процентну ставку в розмірі, 
що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50 % (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9,50 %, що разом 
з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15 %.
 
За пунктом 1.10 кредитного договору стягується плата за обслуговування кредиту банком, що включає в себе:
 
- надання інформації за рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, 
в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;
 
- надання інформації за рахунками позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку 
на адресу електронної пошти позичальника;
 
- опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
 
Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.
 
Графік щомісячних платежів визначений розділом 6 договору.
 
Так, згідно колонки «Комісія» пункту 6.1 договору плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), яку пунктами 2.1., 6.1. кредитного договору позичальник повинен сплачувати банку щомісячно до 9 числа кожного місяця, складала від 1 284,27 грн у грудні 2017 року до 125,24 грн 
у листопаді 2020 року.
 
Згідно з пунктом 5.7. кредитного договору реальна річна процента ставка за кредитним договором складає 94,4000 % річних, а загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом становить 
68 200,32 грн.
 
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування 
у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України 
«Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України 
«Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
 
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, 
є нікчемними.
 
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 
2017 року)  щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно 
до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Кредитним договором від 09 листопада 2017 року встановлено «плату 
за обслуговування кредитної заборгованості». Таким чином, цим договором встановлено, що послуги банку з надання інформації 
за рахунком позичальника мають оплатний характер, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Враховуючи те, що позивачу  встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пунктів 1.1, 1.10 та 6.1 кредитного договору від 09 листопада 2017 року щодо обов`язку позичальника ( ОСОБА_1 ) сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
 
Отже, правильним є висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 вправі була звернутися до суду з вимогою до Банку про повернення («зарахування») останнім одержаного на виконання такого правочину, обґрунтовуючи  свої вимоги його нікчемністю. Якщо ж інша сторона (Банк) звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину 
в натурі, то відповідач ( ОСОБА_1 ) вправі заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
 
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Вказані висновки викладені у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження 
№ 12-204гс19), пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).
 
Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності 
чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.
 
Вищенаведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 за позовом фізичної особи-позичальника до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору (провадження № 14-44цс21), а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права 
до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
З урахуванням встановлених у справі обставин, а також сформульованих у цій постанові висновків щодо нікчемності пунктів 1.1, 1.10 та 6.1 кредитного договору у частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, вважаючи за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину, зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором 
від 09 листопада 2017 року № Р20.230.74514 з огляду на нікчемність пунктів 1.1, 1.10 та 6.1 цього договору у частині встановлення плати 
за обслуговування кредитної заборгованості та зарахувати кошти, отримані ним від ОСОБА_1 на виконання нікчемних умов кредитного договору, 
в рахунок погашення суми основної заборгованості - тіла кредиту 
та процентів за вказаним кредитним договором.
 
Відповідно,  суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, 
що не підлягає до задоволення первісний позов АТ «Ідея Банк» 
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
у розмірі 47 188,88 грн за недоведеністю саме такого розміру заборгованості, що не перешкоджає АТ «Ідея Банк» зверненню до суду повторно з аналогічним позовом після здійснення ним перерахунку заборгованості ОСОБА_1 з огляду на нікчемність пунктів 1.1, 1.10 та 6.1 кредитного договору.
 
Виходячи з цього, доводи касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду стосовно недоведеності розміру заборгованості 
є не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом оскаржуваної постанови.
 
Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року 
у справі № 585/3386/15 та від 26 вересня 2018 року у справі 
№ 159/2146/15-ц.
 
У постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі 
№ 585/3386/15 та від 26 вересня 2018 року у справі 
№ 159/2146/15-ц, на які послався заявник на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: 
 
- у справі № 585/3386/15, скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції 
та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, Верховний Суд вказав, що  суд апеляційної інстанції не дослідив і не надав оцінку усім доводам позову та апеляційної скарги ПАТ «УкрСиббанк», встановивши наявність між сторонами кредитних правовідносин, не встановив розмір дійсної заборгованості позичальника перед банком чи достовірно 
її відсутності;
 
- у справі № 159/2146/15-ц, встановивши факт існування між сторонами 
не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, 
а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції 
не перевірено графіку погашення кредиту, не перевірено обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, не встановлено дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначено обсягу відповідальності боржника. Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи 
за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості та призвело 
до передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу 
на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, 
які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
 
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
 
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, 
які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, 
з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин 
у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Таким чином, посилання заявника на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду 
від 06 листопада 2019 року у справі № 585/3386/15 та від 26 вересня 
2018 року у справі № 159/2146/15-ц не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними 
до правовідносин у справі, що переглядається.

Доводи касаційної скарги про те, що під час укладення кредитного договору сторони письмово узгодили, яка інформація один раз в місяць надається безкоштовно, а яка необмежену кількість разів платно, як плата за обслуговування кредитної заборгованості. Вказане не суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Безперечним є той факт, що законом не заборонено встановлювати плату за послуги, перелічені у пункті 1.10 кредитного договору, адже вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, з огляду 
на що вказана вище умова кредитного договору відповідає вимогам закону, тому судом апеляційної інстанції було дано невірну оцінку кредитному договору та недійсності пунктів 1.1, 1.10 та 6.1 кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких 
суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати 
від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на постанову Львівського апеляційного суду 
від 20 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про зобов`язання вчинити дії, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська