Справа № 462/421/22                                 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/447/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Назар Х.Б.;
адвоката Баюш Л.В. – представника позивачки ОСОБА_1 ;
відповідача ОСОБА_2 ;
ОСОБА_3 – представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 , на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 26 вересня 2022 року,
В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, у якому просила суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю – позивачкою ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 08 вересня 2020 року розірвано шлюб між нею та відповідачем. Від подружнього життя у них є малолітня донька ОСОБА_6 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з позивачкою. 
Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 06 вересня 2021 року № 250 визначено місце проживання доньки з позивачкою, як матір`ю. Однак, вказане розпорядження не влаштувало відповідача і він усіляко намагався очорнити її, безпідставно звертався у правоохоронні органи та у відділ у справах дітей щодо позбавлення її батьківських прав.
У період з 21 листопада 2021 року до 11 грудня 2021 року відповідач забрав у неї доньку та відмовлявся її повертати, що негативно вплинуло на її психологічний стан. З урахуванням наведеного вона і змушена звертатися до суду з даним позовом (а.с. 3-6).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено – «за недоведеністю позовних вимог» (а.с. 115-117).

Дане рішення оскаржила представник позивачки.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Звертає увагу на те, що розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 06 вересня 2021 року № 250, як органу опіки та піклування, визначено місце проживання малолітньої саме з позивачкою, як її матір`ю (а.с. 130-138).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, а також представника органу опіки та піклування на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

       Матеріалами справи стверджується, що сторони даного спору, ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7), шлюб між якими розірвано рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 08 вересня 2020 року, зі змісту якого вбачається, що шлюбні відносини між згаданими сторонами остаточно припинилися з 20 травня 2020 року (а.с. 13-15).

Частиною 1 статті 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 

       Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи те, що після припинення шлюбних відносин між батьками малолітньої та розірвання шлюбу між ними дитина залишилась проживати разом з мамою (позивачкою), з якою вона і проживає протягом більше двох останніх років. 
Однак, з урахуванням того, що між батьками дитини (сторонами по справі) постійно виникали конфлікти з приводу виховання та місця проживання останньої, дане питання за заявами, як мами дитини (позивачки), так і її батька (відповідача), неодноразово розглядалося комісією з питань захисту прав дитини при Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради, враховуючи рекомендації якої Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, своїм розпорядженням від 06.09.2021 року № 250 визначила місцем проживання малолітньої ОСОБА_5 разом з матір`ю (позивачкою), яку зобов`язала не чинити перешкод у спілкуванні та зустрічах батька (відповідача) з донькою, якому (в свою чергу) роз`яснила, що у випадку чинення таких перешкод він має право на звернення до суду з позовом про їх усунення (а.с. 16).

Відповідач вищезгаданого розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 06.09.2021 року № 250 не оскаржував і з приводу чинення йому позивачкою перешкод у спілкуванні з донькою до суду не звертався.

В свою чергу, 07.09.2021 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради дала свій Висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 (позивачки) відносно малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому зазначено, що згаданий орган опіки та піклування вважає, що «на момент розгляду звернення ОСОБА_2 відсутні будь-які правові підстави вважати, що  ОСОБА_1 неналежно виконує батьківські обов`язки по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с. 17-18).

Як вже зазначалося вище, частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
А частиною 3 ст. 19 СК України встановлено, що звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду.
За змістом положень, передбачених частиною 1 ст. 161 СК України, у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися також і судом.
Таким чином, за наявності права у кожного з батьків на вирішення спору стосовно визначення місця проживання дитини в судовому порядку, суд не вправі був відмовити позивачці у правосудді або відмовити у задоволенні її позову з посиланням на те, що даний спір вже вирішувався органом опіки та піклування.

Частиною 1 статті 151 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Відповідач зустрічного позову до суду (про визначення місця проживання малолітньої доньки саме з ним) не подавав.
Інші родичі малолітньої на виховання останньої не претендують (докази про це у матеріалах справи відсутні).

Протягом більше двох останніх років дівчинка проживає саме з мамою: ця обставина відповідачем і не заперечується.
Відповідач станом на час розгляду даної справи судом першої інстанції знаходився за межами України: на саме його пояснення – у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України. Там він і продовжує залишатися на час апеляційного розгляду справи, в ході якого в режимі відеоконференції він не зміг назвати строків свого повернення в Україну.
Таким чином, за наведених обставин (перебування батька дитини в період воєнного стану за межами України; відсутності інших родичів – кандидатів на виховання дитини; висновку органу опіки та піклування про визначення місцем проживання малолітньої разом з матір`ю та про відсутність підстав вважати, що остання неналежно виконує свої батьківські обов`язки) єдиною особою, з якою може проживати 4-х річна дівчинка, залишається її мама (позивачка).

Стаття 19 СК України не містить деталізації вимог до висновку органу опіки та піклування. 

Розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 06.09.2021 року № 250 містить однозначний висновок, який не допускає будь-якого іншого тлумачення: визначення місцем проживання малолітньої ОСОБА_5 разом з матір`ю (позивачкою) (а.с. 16).

Пунктами 3 і 4 частини 5 статті 12 ЦПК України встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. 
В той же час, у матеріалах справи відсутні докази того, що суд роз`яснив представнику позивачки обов`язок подати до суду докази, які суд вважає необхідними для задоволення позовних вимог, та наслідки не вчинення цих процесуальних дій (неподання відповідних доказів, які на переконання суду є необхідними).

Оскаржуване рішення суду також не містить доводів стосовно того, які саме докази суд вважає необхідними «для всебічного та об`єктивного встановлення обставин визначення місця проживання дитини сторін».

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що у суду були відсутніми правові підстави для відмови у задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої (4-х річної) доньки з мамою  – «за недоведеністю позовних вимог».

Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 пункти 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 26 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1  до ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити місцем проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю – позивачкою ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 26 квітня 2023 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.