ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 травня 2023 року                                                                    м. Чернівці
справа № 714/877/15-ц
провадження №22-ц/822/419/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Струбіцької О.М., Давнього В.П. 
секретар Скрипка С.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року, 
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося в суд з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 Позов мотивовано наступним. За умовами кредитного договору від
16 липня 2007 року № 1927, укладеного між Акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком (у подальшому змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», далі - ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 71 000,00 дол. США.
17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та АТ «Альфа Банк» укладено договір відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями, в тому числі за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 . У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість станом на 26 серпня 2015 року на загальну суму 480 578, 94 грн.
АТ «Альфа Банк» просило стягнути з відповідача кредит в сумі 414 279,90 грн, відсотки в сумі 38 275,87 грн, комісію в сумі 4 142,80 грн, пеню в сумі 23 880,37 грн, а всього: 480 578, 94 грн.
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Альфа Банк» з зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні оспореного кредитного договору ОСОБА_1 не було отримано згоди його дружини.
Крім того, кредитором не було надано необхідний обсяг інформації при укладенні договору, через що порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168.
ОСОБА_1 вважав, що договір кредиту від 16 липня 2007 року №1927, укладений між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_1 не містить обов`язкових умов, визначених пунктом 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначав, що договір від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не містить зазначення детального розпису загальної вартості кредиту, чергових платежів.
Пункт 3.9 договору кредиту від 16 липня 2007 року №1927 суперечить принципам справедливості, оскільки покладає на позичальника всі ризики, пов`язані із знеціненням гривні, не передбачає обов`язкового зменшення процентної ставки у випадку збільшення вартості гривні.
Крім того пунктом 3.4 договору встановлено комісію, яку ОСОБА_1 має сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.
ОСОБА_1 просив  визнати недійсним кредитний договір від 16 липня 2007 року №1927 зі змінами від 18 вересня 2008 року № 1134.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня        2018 року позов АТ «Альфа Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 480 578,94 грн.
В задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дане рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові ПАТ «Альфа Банк» про стягнення грошових коштів відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа Банк» про визнання договору недійсним задовольнити.
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про відсутність у ПАТ «Альфа Банк» права вимоги за договором кредиту від 16 липня 2007 року №1927 між АК Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , нікчемність договору між АК Промислово-Інвестиційним банком та ПАТ «Альфа Банк» відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року.
Посилається на порушення норм матеріального права ч.3 ст.65 СК України, ч.5 ст.11, ч.1,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», недійсність оспорюваних правочинів за відсутності письмової згоди другого з подружжя на вчинення договору між АК Промислово-Інвестиційним банком та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, договору від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору, відсутність у договорі істотної умови детального розпису загальної вартості кредиту, недійсність п.3.4 договору, яким встановлена щорічна комісійна винагорода.
Вважає недоведеним розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту від 16 липня 2007 року №1927, оскільки розрахунок ПАТ «Альфа Банк» не є первинним документом, спростовується квитанціями, наданими ОСОБА_1 
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вказує на те, що рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року вирішено питання про його права та обов"язки, оскільки договір між АК Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_1 по кредиту від 16 липня 2007 року №1927 забезпечений договором іпотеки від 16 липня 2007 року, укладеним між АК Промислово-Інвестиційним банком та ОСОБА_2 .
Вважає, що суд неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, зокрема сплату ОСОБА_1 комісії, не підтвердження розрахунку за договором по кредиту від 16 липня 2007 року №1927 первинними бухгалтерськими документами.
Посилається на висновок судово-економічної експертизи спільного підприємства «Західно -Український Експертно-Консультативний Центр» від 5 вересня 2018 року №501, відповідно до якого зобов`язання ОСОБА_1 за договором між акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 по кредиту від 16 липня 2007 року №1927 становить 6701 долар США 51 цент, зобов`язання майнового поручителя ОСОБА_2 - 3621 долар США 74 центи.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що 16 липня 2007 року між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір № 1927, за умовами якого  ОСОБА_1  отримав кредит у розмірі 71 000 доларів США та зобов`язався повертати кредит, сплачувати відсотки за користування отриманими коштами згідно з графіком погашення кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною.
Останній платіж за графіком - 14 липня 2017 року.
Відповідно до пункту 3.4 вказаного кредитного договору за надання та обслуговування кредиту банк встановлює щорічну комісійну винагороду в розмірі 1% від залишку заборгованості.
Договором №1134 від 18 вересня 2008 року про внесення змін до кредитного договору №1927 від 16 липня 2007 року внесено зміни до п.2.2 кредитного договору: збільшено відсоткову ставку до 15 процентів на рік.
17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними зобов`язаннями.
Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 26 серпня 2015 року  ОСОБА_1  має заборгованість за кредитним договором на суму 480 578, 94 грн., яка складається із: 414 279,90 грн заборгованості за кредитом; 38 275,87 грн заборгованості за відсотками, 4 142,80 грн комісії за користування кредитом та 23 880,37 грн пені за останній календарний рік.
Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором на суму 480 578,94 грн, яка складається із: 414 279,90 грн заборгованості за кредитом; 38 275,87 грн заборгованості за відсотками, 4 142,80 грн комісії за користування кредитом та 23 880,37 грн пені за останній календарний рік.
У період із серпня 2015 року (час звернення позивача до суду) до дня розгляду справи місцевим судом ОСОБА_1 не здійснював платежі відповідно до умов кредитного договору.
Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року у справі № 726/2196/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року, позов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2007 року
№ 1927, укладеного між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 у розмірі
19 881,88 дол. США, що складається із: 18 312,00 дол. США - заборгованості за тілом кредиту, 1 386,76 дол. США - заборгованості зі сплати процентів та 183,12 дол. США - комісії, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з належними до нього спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 312 кв. м, у тому числі житловою площею 110,70 кв. м, який належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 2 809 070,00 грн;
Судом за клопотанням  ОСОБА_2  та ОСОБА_1  07 травня 2021 року була призначена у справі судова економічна експертиза.
Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №26 від 02 липня 2021 року експертом зроблено слідуючі висновки: в погашення заборгованості, за наявними у справі документами, фактично сплачено за даними довідок та розрахунків банків - 100 711,54 дол. США та 11784,45 грн, а за даними квитанцій наданих ОСОБА_1 - 109 236,36 дол. США; сума заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, за даними довідок та розрахунків банків, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту станом на 26 серпня 2015 року (1% п.3.4 договору), з урахуванням пені за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 10 481,98 дол. США, 829,86 дол. США за процентами та 20 529,63 грн за пенею; в результаті проведеного розрахунку сума заборгованості за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, за даними квитанцій, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту, зі зміною процентної ставки, станом на 26 серпня 2015 року, з урахуванням пені за умовами кредитного договору за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 5 799,23 дол. США за тілом кредиту, 568,15 дол. США за процентами та 19 246,37 грн. за пенею; виходячи з обсягу наданих на дослідження документів, судовим експертом встановлено, що застосований банком метод нарахування процентів відповідає умовам кредитного договору; сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, станом на 26 серпня 2015 року, з розрахунку за ставкою 12% річних за винятком суми сплаченої комісії за даними довідок та розрахунків банку, відсутня, існує переплата в сумі 663,26 дол. США; сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, станом на 26 серпня 2015 року, з розрахунку за ставкою 12% річних за винятком суми сплаченої комісії за даними квитанцій наданих ОСОБА_1 , відсутня, існує переплата в сумі 5 538,92 дол. США.
В матеріалах справи міститься вимога АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про дострокове повернення кредиту від 17 червня 2015 року №53343-102-б/б.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним в частині скасовано.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним в частині задоволено.
Визнано договір між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 в частині пункту 3.4 недійсним.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 в сумі 480578 грн. 94 коп., судового збору в сумі 3654 грн. змінено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» за договором між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», та ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 грошові кошти в сумі 159 691 грн. 46 коп., що складаються з кредиту в сумі 139 860 грн. 29 коп., процентів в сумі 13 688 грн. 25 коп., пені в сумі 6142 грн. 92 коп. В решті рішення залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір в сумі 1218 грн.
Постановою Верховного Суду Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року скасовано постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 8 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1  про стягнення комісії в сумі 4142 гривні 80 копійок скасовано. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1  про стягнення комісії в сумі 4142 гривні 80 копійок відмовлено. 
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1  на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 480578,94 грн. змінено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 193 071 гривню 39 копійок, з яких: 158 314 гривень 92 копійки заборгованість за тілом кредиту, 15 510 гривень 10 копійок заборгованість за процентами, 19 246 гривень 37 копійок заборгованість за пенею.
Змінено розподіл судових витрат. Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 3979 гривень 98 копійок судових витрат.
Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь  ОСОБА_2 3979 гривень 98 копійок судових витрат.
Постановою Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 квітня 2023 року скасовано Постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 липня 2021 року. Справу в частині вирішення первісного позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11 травня 2023 року клопотання Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» задоволено та замінено по справі позивача - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК».
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Рішення суду переглядається в частині вирішення первісного позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Заслухавши сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до положень ст. ст. 367, 368 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Предметом позовних вимог  ПАТ «Альфа Банк» є зобов`язання
 ОСОБА_1  повернути заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 26 серпня 2015 року на загальну суму 480 578, 94 грн.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за договором кредиту, а відтак, право  ПАТ «Альфа Банк» підлягає захисту на підставі частини першої статті 526 та частини першої статті 1054 ЦК України.
Судом встановлено, що 16 липня 2007 року АК промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1927, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 71000 доларів США та зобов`язався повертати кредит, сплачувати відсотки за користування отриманими коштами згідно з графіком погашення кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною. Останній платіж за графіком - 14 липня 2017 року. 
Підписанням кредитного договору без будь яких застережень ОСОБА_1 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.
Цим спростовуються доводи апеляції ОСОБА_1 щодо ненадання йому у письмовій формі інформації, передбаченої п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначення обов`язкових умов, визначених п.3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Доводи апелянта на відсутність згоди іншого з подружжя на укладення договору є безпідставними, оскільки договір кредиту між АК Промислово-Інвестиційним банком та ОСОБА_1 від 16 липня 2007 року №1927 не є розпорядженням майном подружжя, та не потребує письмової згоди іншого подружжя. Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.
17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та «Альфа Банк» укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними зобов`язаннями, в тому числі за кредитним договором № 1927 щодо зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором. 
За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
На підставі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Суд першої інстанції, пославшись на положення ст. ст.  207, 1055 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначив, що сторони узгодили істотні умови, посвідчили підписом вчинення правочинів, ОСОБА_1 протягом тривалого часу виконував зобов`язання.
Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором на суму 480578, 94 грн., яка складається із : 414279,90 грн. заборгованості за кредитом, 38275,87 грн. заборгованості за відсотками, 4142,80 грн. комісії за користування кредитом та 23880,37 грн. пені за останній календарний рік. 
Банківська виписка руху коштів є належним доказом здійснення банківських операцій.
Судом першої інстанції встановлено, що в період із серпня 2015 року (час звернення позивача до суду) до дня розгляду справи судом ОСОБА_1 не здійснював платежі відповідно до умов кредитного договору.
Суд першої інстанції враховуючи, що на день розгляду справи не здобуто доказів про виконання відповідачем свого обов`язку перед позивачем в частині погашення заборгованості за кредитним договором, вважав, вимоги позивача обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Однак, судом першої інстанції не було враховано наступного. 
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою такого змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.4 кредитного договору за надання та обслуговування кредиту банк встановлює щорічну комісійну винагороду в розмірі 1% від залишку заборгованості.
Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені умови кредитного договору, не врахував, що нарахування винагороди за надання кредитних ресурсів (комісії) суперечить вимогам чинного законодавства України.
Позивач не мав права встановлювати такі платежі, оскільки вони покладають на боржників обов`язок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи, отже п. 3.4 кредитного договору є нікчемним.
Оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої неможливе встановлення комісії, то позовні вимоги банку в частині стягнення комісії у розмірі 4142 гривні 80 копійок не підлягають задоволенню.
Не погоджуючись із розміром заборгованості, апелянт ОСОБА_1 посилається на те, що судом не враховано оплати, які були здійснені ним відповідно до наданих квитанцій. Враховуючи ці доводи, колегія суддів зазначає наступне.
Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 726/2196/15-ц, позов ПАТ «Альфа-Банк до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2007 року № 1927, укладеного між
ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 у розмірі 19 881,88 доларів США, що складається із: 18 312,00 доларів США - заборгованості за тілом кредиту,
1 386,76 доларів США - заборгованості зі сплати процентів та
183,12 доларів США - комісії, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок із належними до нього спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею
312 кв. м, у тому числі житловою площею 110,70 кв. м, який належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 08 червня 2007 року на підставі рішення від 23 травня 2007 року
№ 392/9, зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно
20 червня 2007 року за реєстраційним № 19292257, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 2 809 070 грн. Позов
 ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки та зобов`язання за ним припиненими залишено без задоволення.
Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №26 від 02 липня 2021 року, що міститься в матеріалах справи, експертом зроблено слідуючі висновки: 
в погашення заборгованості, за наявними у справі документами, фактично сплачено за даними довідок та розрахунків банків - 100 711,54 дол. США та 11784,45 грн, а за даними квитанцій наданих ОСОБА_1 - 109 236,36 дол. США;
сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, за даними довідок та розрахунків банків, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту станом на 26 серпня 2015 року (1% п.3.4 договору), з урахуванням пені за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 10 481,98 дол. США, 829,86 дол. США за процентами та 20 529,63 грн за пенею;
в результаті проведеного розрахунку сума заборгованості за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, за даними квитанцій, за виключенням суми сплаченої комісії за обслуговування кредиту, зі зміною процентної ставки, станом на 26 серпня 2015 року, з урахуванням пені за умовами кредитного договору за період з 01 січня 2015 року по 26 серпня 2016 року, становить 5 799,23 дол. США за тілом кредиту, 568,15 дол. США за процентами та 19 246,37 грн. за пенею;
виходячи з обсягу наданих на дослідження документів, судовим експертом встановлено, що застосований банком метод нарахування процентів відповідає умовам кредитного договору;
сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, станом на 26 серпня 2015 року, з розрахунку за ставкою 12% річних за винятком суми сплаченої комісії за даними довідок та розрахунків банку, відсутня, існує переплата в сумі 663,26 дол. США;
сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, станом на 26 серпня 2015 року, з розрахунку за ставкою 12% річних за винятком суми сплаченої комісії за даними квитанцій наданих ОСОБА_1 , відсутня, існує переплата в сумі 5 538,92 дол. США.
Однак, розмір заборгованості по договору визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а висновок експертизи для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Крім того колегія суддів звертає увагу, що всі докази подаються в суді першої інстанції, однак, відповідачем не зазначено наявності об`єктивних обставин, які унеможливили своєчасне звернення відповідача з клопотання про призначення судової економічної експертизи.
З розрахунку експерта вбачається невідповідність умовам кредитного договору в частині встановлених процентних ставок, у тому числі на прострочену заборгованість. 
З матеріалів справи, вбачається, що згідно додаткової угоди від 18 вересня 2008 року сторонами було погоджено процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі - 15 % річних (на зміну попередній процентній ставці в розмірі 12 % річних). А згідно пункту 3.5 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 24 % річних, порядок нарахування та сплати яких визначається відповідно до пунктів 3.2 та 3.3 цього Договору.
Однак, такі умови договору не були враховані при проведенні судово-економічної експертизи від 02 липня 2021 року, адже розрахунки заборгованості у ньому проведені на підставі процентної ставки в розмірі 12 % річних а не 15 % річних на строкову заборгованість та 24 % річних на прострочену заборгованість, як це передбачено умовами кредитного договору, а тому такий висновок спростовується наявними в матеріалах справи іншими доказами, зокрема умовами кредитного договору та розрахунком заборгованості наданим позивачем.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду в частині стягнення комісії в сумі 4142 гривні 80 копійок слід скасувати та відмовити в цьому, щодо іншої частини заборгованості, належними та допустимими доказами вона апелянтом не спростована.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині порушення його прав та інтересів.
Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.
За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин 1, 2 ст. 55, п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.
Частиною 1 ст.352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
В ч.3 цієї статті передбачено, що після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
За таких обставин, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно.
Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції.
Отже, особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов`язки.
Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
Предметом позову в цій справі є вимога позивача про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором. 
ОСОБА_2 звертаючись із апеляційною скаргою, стверджує про те, що рішенням суду фактично вирішено питання, які безпосередньо стосуються його прав, інтересів та обов`язків.
В ухвалі від 07.04.2020 року у справі № 504/2457/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.
У цій справі, яка переглядається, суд не встановив обставин вирішення судом першої інстанції питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків скаржника.
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) та від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 12 січня 2022 року у справі № 761/41876/18 (провадження № 61-16835св21).
Доводи апелянта про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування та свідчать про незгоду апелянта з рішенням суду, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.
При цьому слід зазначити, що ані мотивувальна, ані резолютивна частини рішення суду першої інстанції не містять висновків про права, свободи, інтереси та обов`язки апелянта ОСОБА_2 , а спір вирішено судом в межах заявлених банком вимог.
Якщо у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, апеляційний суд встановить, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Оскільки апелянт не довів порушення своїх прав, то оцінка іншим доводам апеляційної скарги не надається (аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.04.2021року в справі № 917/670/20).
Отже, якщо скаржник не є учасником справи, права цієї особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то така особа не наділена процесуальним правом на апеляційне оскарження прийнятих судових рішень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) зроблено висновок, що особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. Отже при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі.
Судом встановлено, що постановою апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року у справі 726/2196/15, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року, позов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2007 року № 1927, укладеного між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 у розмірі 19 881,88 дол. США, звернено стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів; боржник ОСОБА_4 був учасником цієї справи як третя особа. Тобто спір між ОСОБА_2 як майновим поручителем за кредитним договором від 16 липня 2007 року № 1927, укладеним між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 , вирішений у судовому порядку, а відповідне судове рішення набрало законної сили.
На даний час ОСОБА_2 не є іпотекодавцем та власником іпотечного майна, оскільки 24 липня 2017 року право власності на предмет іпотеки перейшло до ОСОБА_5 за договором дарування.
В даній справі в частині позову про стягнення заборгованості жодним чином не вирішується спір про права, свободи, інтереси ОСОБА_2 .
Відповідно до п.3 ч. 1ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Враховуючи зазначене, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 підлягає закриттю.
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення комісії в сумі 4142 гривні 80 копійок та відмови в цій частині в позові, розподіл судових витрат слід змінити.
       Суд враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена частково - 0,86%, відповідно позов задоволено - 99,14%. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 18071,36грн ( 3654грн - за позов, 14417,36грн - за касаційну скаргу), ОСОБА_4 сплачено за апеляційну скаргу 5481 грн судового збору. 
Враховуючи зазначене, з позивача на користь ОСОБА_4 слід стягнути 47,14грн судового збору (0,86% задоволено апеляції), а з ОСОБА_4 на користь позивача слід стягнути 17915,94грн судового збору (99,14% задоволено позов).
Остаточно підлягає стягненню з ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 17 868,80грн судового збору (17915,94 - 47,14). 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень п. 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог банку до ОСОБА_1  про стягнення комісії в сумі 4142,80грн та відмови в позові в цій частині, а також зміни рішення в частині розміру стягнення заборгованості з 480578,94 грн на 476 436,14 грн з яких: 414 279,90 грн - заборгованість за кредитом, 38 275,87 грн - заборгованість по відсоткам, 23 880,37 грн - пеня.
Керуючись ст. ст.374,376,381,382,383 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1  про стягнення комісії в сумі 4142 гривні 80 копійок скасувати.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1  про стягнення комісії в сумі 4142 гривні 80 копійок відмовити.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства «СЕНС БАНК» заборгованості за кредитним договором в сумі 480578,94 грн змінити.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства «СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 476 436,14 грн з яких: 414 279,90 грн - заборгованість за кредитом, 38 275,87 грн - заборгованість по відсоткам, 23 880,37 грн - пеня.
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 закрити. 
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з   ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 17 868,80грн судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови - 17 травня 2023 року. 

Головуючий                                             І.Б. Перепелюк

Судді:                                                О.М. Струбіцька

В.П. Давній