ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року 
м. Черкаси    

Справа № 698/150/16-ц		
Провадження № 22-ц/821/333/23		
категорія: 314000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
секретаря - Мунтян К.С.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічсним позовом -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – адвоката Соколишиної Лесі Богданівни на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
26 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25.10.1992 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . 
Відповідно до рішення Катеринопільського районного суду від 19.11.2015 укладений між нею та відповідачем шлюб було розірвано. 
Позивач стверджує, що за час перебування у шлюбі нею і відвідачем, як подружжям, було набуто рухоме майно, яке складається з: легкового автомобілю марки PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 вартістю 217 749 грн та іншого рухомого майна, яке складається з електричних приладів, меблів, посуду тощо, сукупною вартістю 161 050 грн, всього на загальну суму 378 799 грн.
Позивач стверджує, що вказане вище рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його придбано за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя.
Проте, з метою уникнення поділу спільно нажитого майна відповідач 29.10.2015 року без її дозволу, зняв з обліку та здійснив продаж вказаного вище автомобіля, розпорядившись отриманими від продажу коштами на власний розсуд. 
Вказує, що з метою уникнення поділу майна подружжя, відповідач заволодів усім іншим рухомим майном подружжя, вивізши його у невідомому напрямку.
На підставі наведеного, позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати вказане вище рухоме майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, провести поділ вказаного майна відповідно до правила рівності часток у майні подружжя та у зв`язку з відсутністю майна у натурі стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частку вартості автомобіля у розмірі 108 874,02 грн, а також за 1/2 частку вартості іншого рухомого майна подружжя у розмірі 80 525 грн. 
В остаточній заяві про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд , крім вимог зазначених вище, визнати будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на частину будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що за час шлюбу, внаслідок спільних трудових та грошових затрат на капітальний ремонт будинку та добудову допоміжних споруд, проведених у встановленому порядку, вартість вказаного вище будинку істотно збільшилася, що згідно зі ст. 62 СК України є підставою для визнання роздільного майна подружжя об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, позивач зазначила, що за час шлюбу у будинку були проведені будівельні та оздоблювальні роботи: заміна балок перекриття; покрівля будинку перекрита азбестоцементними листами, стіни будинку обитті сайдингом; влаштоване бетонне перекриття між кімнатами 2-4 та підвалом, камінний цоколь біля підвалу; в кімнатах 2-3, 2-2, 2-4 нова глиняно-піщана штукатурка; потолки в кімнатах 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 покрито пластиковою вагонкою, підлога будинку застелена лінолеумом; між кімнатами 2-3, 2-2 влаштовано новий саманний перестінок; між кімнатами 2-1, 2-2 встановлено новий цегляний перестінок; замінено систему опалення водо та газопостачання; замінені вікна у кількості 11 штук; замінено двері в кількості 4 штук. Таким чином за рахунок добудованих кімнат істотно збільшилася площа будинку.
Крім того, за час шлюбу були побудовані інші допоміжні споруди: веранда (а); прибудова (а2); гараж (Г); сарай (Ж); літня кухня (З); підвал (К); навіс (Л); навіс (Н); огорожа №3, №4 та №8, хвіртка №5 ворота. При цьому позивач зауважила, що з червня 1999 року відповідач не мав заробітків, не займався підприємницькою діяльністю, а отже, будівництво та капітальний ремонт спірного будинковолодіння відбувалося за рахунок її заробітної плати.

Зміст зустрічних позовних вимог
01 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя.
В обгрунтування зустрічних поовних вимог посилається на те, що в період перебування у шлюбу з 25.10.1992 по 19.11.2015 ними було придбане рухоме майно на загальну суму 77 100 грн.
Вказує, що все майно, яке було придбане під час шлюбу ОСОБА_1 перевезла до будинковолодіння по АДРЕСА_2 та він не має змоги ним користуватися та вони не дійшли згоди щодо поділу даного майна. Просив суд визнати право власності та виділити відповідачці ОСОБА_1 в натурі майно на загальну суму 77 100 грн та стягнути на його користь з ОСОБА_1 грошову компенсацію за спільне майно в розмірі 77 100 грн.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року зустрічний позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з певісним позовом та об`єднано в одне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2022 року, з урахуванням ухвали Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2023 року про виправлення описки, позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя - задоволено частково.
Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :
- легковий автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 ;
- житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини легкового автомобілю PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 у розмірі 108 874,02 грн.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
У задоволенні інших позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя – відмовлено.
У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя – відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом та наявність законних підстав для їх часткового задоволення, оскільки судом встановлено, що 1/2 вартості спірного автомобіля, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та спірне будиноколодіння, яке визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя, підлягають поділу на засадах рівності часток подружжя. 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову в частині поділу рухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними доказами наявність вказаного рухомого майна, його місце знаходження які б спростовували заперечення відповідача щодо існування такого майна; про необґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки позивач за зустрічним позовом не надав суду належних та допустих доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність вказаного ним рухомого майна, його місце знаходження та спростовували б заперечення відповідача щодо існування такого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – авдокат ОСОБА_3 , посилаючись на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати частково рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2022 року в частині задоволення первісного позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за первісним позовом про визнання домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею 1/4 частини указаного домоволодання та зменшити розмір компенсації за відчужений автомобіль, стягнувши на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 половину вартості автомобіля згідно висновку експерта, у розмірі 71 152 грн, в іншій частин рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що усі процесуальні дії, вчинені судом після повернення матеріалів справи з ЧФ КНДІСЕ і до ухвалення рішення по суті, проводилися з порушенням норм процесуального права, під час зупинення провадження.
Вказує, що позивачем не доведені позовні вимоги позивача за первісним позовом, в частині визнання домомолодіння набутого відповідачем у спадщину - об`єктом спільної сумісної власності з визначенням частки, хоча саме на неї, як на позивача покладається обов`язок спростування презумпції права приватної власності.
Позивач за первісним позовом просила суд визначити автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску, придбаний та відчужений за час шлюбу об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача компенсацію 1/2 вартості спірного автомобіля. При цьому, самостійно визначила вартість спірного автомобіля, не надавши суду відповідний висновок експерта про його вартість на час розгляду справи, скаржник не погоджкється з вартістю автомобіля, яку позивачка самостійно визначила. 
Вказує, що суд не сприяв сторонам у проведенні експертизи та не роз`яснив право на проведення експертизи у суді, у разі незгоди з вартістю спірного автомобіля. Крім того, у суду були підстави самостійно призначити експертизи.
Відповідач звернувся до експерта і згідно висновку № 21 від 02.02.2023, середня ринкова вартість автомобіля PEUGEOT 206, 2008 року випуску, складає 142 304 грн, тому просить суд врахувати висновок експерта та зменшити суму компенсації, стягнуту за рішенням суду.
Вказує, що суд не сприяв сторонам у призначенні судово-будівельної експертизи щодо спірного домоволодіння, з метою встановлення факту чи відбулося істотне збільшення майна у вартості, у зв`язку з добудовою за час шлюбу.
Вважає, що суд безпідставно не роз`яснив сторонам про необхідність виготовлення технічної документації та надання експертам, оскільки суд не володіє спеціальними знаннями, щоб самостійно зробити висновок чи відбулося істотне збільшення домоволодіння у вартості за час шлюбу.
Звертає увагу суду, що у мотивувальній частині повного тексту зазначено, що суд приходить до переконання про часткову обгрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом та наявність законних підстав для їх часткового задоволення, однак у резолютивній частині відмовив у їх задоволенні.
Також вказує, що суд не врахував , що автомобіль був придбаний і відчужений за час шлюбу і кошти були розподілені між подружжям, позивачем не доведено факт відчуження автомобіля поза її волею і що одержані кошти витрачені не в інтересах сім`ї.
Крім того, суд не встановив дійсну вартість автомобіля під час розгляду справи і обмежився названою позивачем вартістю.
Вважає, що суд помилково послався у спірних правовідносинах на ст. 60 СК України, про те, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.1999 №293 вбачається, що відповідач успадкував 1/2 частину спірного житлового будинку з частиною надвірних споруд, загальною вартістю 13 540,50 грн.
Зазначає, що добудова та проведення поточного ремонту змінило загльний розмір будинку менше ніж на 20 м.кв., а сам факт здорожчання об`єкту нерухомості не може бути підстовою для визнання об`єкту спільною сумісною власністю.
Крім того, суд не порівняв вартість до проведення ремонту, оскільки не було проведено експертизу, відповідно він мав відмовити у задоволенні вимог в цій частині за недоведеністю.
Звертає увагу суду, що оспорюваний будинок та інші добудовані прибудови та господарські будівлі не введені в експлуатацію, тому позивач мала право претендувати на компенсацію частини будівельних матеріалів.
Вважає, що суд неправильно витлумачив норми права у спірних правовідносинам щодо визнання незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Судом встановлено, що з Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Катеринопільським ЗАГС 25.10.1992 вбачається, що згідно актового запису від 25.10.1992 зареєстрованого за №42 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб (т.1 а.с.11).
З позовної заяви від 14.09.2015 вбачається, що 14.09.2015 ОСОБА_2 подав до Катеринопільського районного суду позов до ОСОБА_1 . Змістом вказаного позову була вимога про розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно актового запису від 25.10.1992 за №42 (т.1 а.с.12).
Рішення Катеринопільського районного суду від 19.11.2015, яке набрало законної сили 01.12.2015, шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно актового запису від 25.10.1992 за №42 розірвано (т.1 а.с.13).
З довідки виданої 20.01.2016 за №101 виконкомом Катеринопільської селищної ради вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с.32).
З відповіді Територіального сервісного центру МВС №7143 від 16.02.2016 за №27/23/43-вих.256 вбачається, що легковий автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 був зареєстрований 29.03.2008 за гр. ОСОБА_2 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 . Також вбачається, що 29.10.2015 гр. ОСОБА_2 зняв з обліку вказаний вище автомобіль, який в цей же день було зареєстровано за іншою особою (т.1 а.с.15).
З відповіді Катеринопільського відділення Звенигордської ОДПІ від 15.02.2016 №259/23-12-11-026 вбачається, що у період з 2000 року по 15.02.2016 ОСОБА_2 не перебував на обліку як фізична особа підприємець (т.1 а.с.17).
З витягу з рішення виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради від 13.11.2002 №70 вбачається, що ОСОБА_2 було надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку та добудови до нього за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.56).
З дозволу на виконання будівельних робіт виданого відділом містобудування та архітектури 10.07.2003 за №13 вбачається, що ОСОБА_2 надано дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку та добудови до нього, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.57).
Зі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.1999 №293 вбачається, що ОСОБА_2 успадкував 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 та в цілому складається з валькованих стін, облицьованих 1/2 цеглою, 1/4 плиткою, 1/4 цементною плиткою, критий шифером, 1/2 залізом з верандами а, а-1, сараями Б, В, Г, літньою кухнею Д, погрібом П, вбиральнею У, колодязем К, тином №1, загальною вартістю 13 540,50 грн (т.1 а.с. 127, 154).
З технічного паспорта садибного житлового будинку у АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_1 станом на 14.01.2016, а саме з характеристики будинку, господарських будівель та споруд, вбачається, що за час перебування в шлюбі подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 створили наступне нерухоме майно: веранду(а1) – 1996, 2006 рік побудови; прибудову (а2) - 2005 рік побудови; гараж «Е» -2003 рік побудови; сарай «Ж» -2003 рік побудови; літня кухня «З» - 2003 рік побудови; підвал «К» - 2005 рік побудови; навіс «Л» - 2003 рік побудови; вбиральня «М» - 2008 рік побудови; навіс «Н» - 2014 рік побудови; вбиральня «О» - 2010 рік побудови; ворота з хвірткою №2 – 2000 рік побудови; огорожа №3 - 2010 рік побудови; огорожа №4 - 2010 рік побудови; хвіртка №5 - 2010 рік побудови; ворота №6 - 2003 рік побудови; яма вигрібна №7 - 2007 рік побудови; огорожа №8 - 2012 рік побудови та замощення № 1 - 2011 рік побудови (т.1 а.с. 46-47).
З короткої технічної характеристики домоволодіння виданої Звенигородським виробничим відділком КП «Черкаське ООБТІ» 23.02.2018 №219 вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований у АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 – 1/2 частка та ОСОБА_4 – 1/2 частка (1/4 + 1/4). Також з примітки до вказаної характеристики вбачається, що у зв`язку з переобладнянням пічного опалення та будівництвом прибудови «а2» загальна площа будинку змінилась з 123, кв.м на 142,9 кв.м. Згідно до технічної характеристики будинку дані про виділ часкти із майна, що перебуває у спільній частковій власності відсутні. Крім того, вбачається, що прибудова «а2», гараж «Е», сарай «Ж», літня кухня «З», підвал «К», побудовані забудовником ОСОБА_2 , не введені в експлуатацію, право власності на них станом на 01.01.2013 не зареєстроване. Також вбачається, що забудовником були встановлені господарські споруди: навіси «Л» та «Н», вбиральня «М», огорожа №4, хвіртка №5, ворота №6, яма вигрібна №7, огорожа №8 та замощення №1 право власності на які є незареєстрованим станом на 01.01.2013 (т.1 а.с.163).
Згідно наданих в судовому засіданні показів свідка  ОСОБА_5 встановлено, що вона була сусідкою подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які за час проживання шлюбі за рахунок вевдення спільного господарства нажили чимало майна. Пояснила, що ОСОБА_2 отримав у спадок стару хату без зручностей. За час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом переробили хату, зробивши капітальний ремонт всередині, перекрили кришу, зовні добудували кухню, ванну кімнату, туалет, провели воду та зробили водяне опалення замість пічного. Крім того, за час шлюбу вони побудували поруч з будинком низку господарським споруд, зокрема гараж, погріб, сарай, літню кухню тощо. Свідок особисто бачила як після припинення спільного проживання, ОСОБА_2 близько трьох днів вивозив з хати рухоме майно точний склад якого свідок не може назвати. Крім того, ОСОБА_2 демонтував у будинку батареї опалення, а також опалювальний котел, зняв наружні та внутрішні двері після чого хата стала не придатною для проживання. Через декілька років ОСОБА_2 повернувся та відновив житловий стан вказаного вище будинку, зокрема встановив двері, повернув батареї та опалювальний котел, тощо.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що вона є рідною сестрою ОСОБА_1 , і їй достовірно відомо про те, що за час проживання у шлюбі її сестра ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 за рахунок ввдення спільного господарства та за рахунок спільних зусиль здійснили будівництво низки господарських споруд, та істотну добудову та перебудову житлового будинку, зокрема добудували до будинку кухню, ванну, туалет, а поруч з будинком побудували погріб, літню кухню, сарай, гараж. Стверджує, що вказані поліпшення істотно збільшили вартість будинковолодіння. Крім того, свідок зазначила, що взимку після розлучення, заходила до будинку, де проживало подружжя та побачила, що у ньому були зняті двері та демонтовано систему опалення.
Згідно повідомлення про неможливість надання висновку експерта від 08.01.2019 Черкаське відділення КНДІСЕ експерти Рубель А. В. та ОСОБА_7 повідомили суд про неможливість надання експертного висновку по комплексій будівельно-технічній експертизі, призначеній ухвалою суду від 22.10.2018, у зв’язку з невиконанням судом клопотання щодо надання матеріалів необхідних для її проведення (т.1 а.с.182-185).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24.02.2023 відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06.03.2023 розгляд справи призначено на 05 квітня 2022 року на 12:00 год.
20.03.2023 року до апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про розгляд справи без її участі узв`язку з тим, що вона працює за межами України (а саме країна Італія) та раніше подані покази підтримує.
Зважаючи на зазначені обставини, суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 за наявними в матеріалах справи доказах.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення предстаника ОСОБА_2 – адвоката Соколишину Л. Б., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення Катеринопільського райооного суду Черкаської області від 26 грудня 2022 року не в повній мірі відповідає приведеним вимогам закону.
       Рішення суду першої інстанції оскаржується скаржником в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а тому рішення суду першої в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України).
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У постанові   Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим – неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості.
Отже у  випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується та не спростовується сторонами, що під час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль PEUGEOT 206, 2008 року випуску та останній належить до спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу в рівних частках по 1/2 частині за кожним.
Також встановлено, що після звернення до суду ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу ним, вказаний автомобіль було знято з обліку для реалізації.
При цьому, матеріали справи не місять доказів, що підтверджуються вартість автомобіля на час його відчуження, а оскільки відповідачем за первісним позовом під час розгляду справи в суді першої інстанції не спростовано вартість автомобіля у розмірі визначному позивачем у позовній заяві, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що компенсація у розмірі 108 874,02 грн є обгрунтованою.
Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що суд не встановив дійсну вартість автомобіля під час розгляду справи і обмежився названою позивачем вартістю, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності на майно, покладається на того з подружжя, який її оспорює.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Апеляційний суд зауважує, що справа перебувала на розгляді у суді першої інстанції з 2016 року, а інтереси ОСОБА_2 представляв адвокат Гудименко Є. А., який обізнаний в сфері цивільного та цивільно-процесуального законодавства.
Твердження скаржника, що суд не сприяв сторонам у проведенні експертизи та не роз`яснив право на проведення експертизи у суді, у разі незгоди з вартістю спірного автомобіля і крім того, у суду були підстави самостійно призначити експертизу, не варті уваги, оскільки відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язкове у разі заявлення клопотання про її призначення обома сторонами; за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати, проте відповідач за первісним позовом та його представник під час розгляду справим у суді першої інстанції не скористалися таким правом і не заявили клопотання про призначення експертизи. 
Апеляційний суд звертає увагу, що наданий скаржником з апеляційною скаргою висновок експерта №21 від 02.02.2023 не приймається судом апеляційної інстанції як доказ вартості автомобіля, оскільки ним не вказано причини не подання висновку до суду першої інстанції.
У п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).
Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, скаржник поважність причин неподання до суду першої інстанції вказаного доказу не зазначає, в той же час колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.
Таким чином, враховуючи не наведення скаржником поважності причин неподання відповідного доказу до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом першої інстанцій, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України.
Щодо вимоги позивача за первісним позовом про визнання житлового будинку по АДРЕСА_1 з будівлями і спорудами, який був отриманий відповідачем у спадок об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 його частини.
Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (ч. 1 ст. 57 СК України).
Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що ст. 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як  ст. 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик (постанова Верховного Суду України від 08 листопада  2017 року у справі № 6-1447цс17).
Місцевим судом зазначено, що із досліджених доказів вбачається, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 , успадковане ОСОБА_2 за час шлюбу істотно збільшилося у свої вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя по його перебудові та будівництву, що відповідно до ч. 1 ст. 62 ЦПК України є законною підставою для визнання вказаного будинковолодіння об`єктром права спільної сумісної власності подружжя. Керуючись правовою позицією, висвітлену у постанові ВС україни від 07.09.2016 у справі №6-47цс16, суд визнає, що збудовані подружжям об`єкти незавершеного будівництва у складі спірного будинковолодіння, зведені за час шлюбу, можуть бути визнані об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, незважаючи на те, що останні не введені в експлуатацію.
Проте колеггія судді не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на назначене.
Із матеріалів справи вбачається, що згідно Свідоцтва  про право на спадщину за заповітом від 14.04.1999 № 293 ОСОБА_2 успадкував 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 та в цілому складається з валькованих стін, облицьованих 1/2 цеглою, 1/4 плиткою, 1/4 цементною плиткою, критий шифером, 1/2 залізом з верандами а, а-1, сараями Б, В, Г, літньою кухнею Д, погрібом П, вбиральнею У, колодязем К, тином №1, загальною вартістю 13 540,50 грн.
З короткої технічної характеристики домоволодіння виданої Звенигородським виробничим відділком КП «Черкаське ООБТІ» 23.02.2018 № 219 вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований у АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 – 1/2 частка та за ОСОБА_4 – 1/2 частка (1/4 + 1/4).
Також з примітки до вказаної характеристики вбачається, що у зв`язку з переобладнянням пічного опалення та будівництвом прибудови «а2» загальна площа будинку змінилась з 123, кв.м на 142,9 кв.м. Крім того, вбачається, що прибудова «а2», гараж «Е», сарай «Ж», літня кухня «З», підвал «К», побудовані забудовником ОСОБА_2 , не введені в експлуатацію, право власності на них станом на 01.01.2013 не зареєстроване. Також вбачається, що забудовником були встановлені господарські споруди: навіси «Л» та «Н», вбиральня «М», огорожа №4, хвіртка №5, ворота №6, яма вигрібна №7, огорожа № 8 та замощення №1 право власності на які є незареєстрованим станом на 01.01.2013.
Матеріали справи даних про виділ часкти із майна, що перебуває у спільній частковій власності – будинку по АДРЕСА_1 (співвласники часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) не містять.
Звертаючись із первісним позовом про поділ спільного майна подружжя, в частині визнання житлового будинку, який був успадкований відповідачем, об`єктом спільної сумісної сласності подружжя, ОСОБА_1 посилалась на те, що успадковане ОСОБА_2 будинковолодіння по АДРЕСА_1 , за час шлюбу значно збільшилось у площі за рахунок реконструкції та переобладнання, а відповідно й у своїй вартості.
Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у ст. 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Разом із тим, у ч. 1 ст. 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому обмежується саме право особистої власності одного з подружжя і, як наслідок, зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Таким чином, у ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Аналіз ч. 1 ст. 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:
1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;
2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Таким чином, у випадку вирішення питання щодо поділу майна подружжя, яке належало на праві приватної власності чоловікові чи дружині, однак за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, застосуванню підлягають положення статті 62 СК України, а судам слід встановити наявність та розмір таких спільних затрат.
У справі, що переглядається, суд задовольняючи позовні вимоги та визнаючи майно спільною сумісною власністю, виходив із презумпції спільності права власності подружжя на майно та вважав, що успадковане відповідачем майно, а саме будинковолодіння по АДРЕСА_1 , за час перебування у шлюбі, значно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя по його перебудові та будівництву, тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності (при цьому в цілому). При цьому суд посилався на положення ст. 70 СК України. 
Проте будь-яких належних та допустимих доказів того, що вказаний житловий будинок значно збільшилось у площі, матеріали справи не містять, лише надані докази свідчать, що були встановлені господарські споруди та побудовані прибудови, проте право власності на них не зареєстроване, а житлова площа вказано житлового будинку не змінилась. Також матеріали справи не містять належних доказів збільшення вартості даного будинковолодіння.
Так, згідно Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 14.04.1999 №293 вбачається, що вартість успадкованого майна становила 13 540,50 грн.
Доказів істотного збільшення вартості переобладної частини будинковолодіння, успадкованої ОСОБА_2 , на момент звернення до суду із позовом ОСОБА_1 не надано.
Доказів грошового вкладення на переобладнання та реконструкцію спірної частини будинку ОСОБА_1 також матеріали справи не місятять, а лист Катенринопільського відділення Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області від 15.02.2016 № 259/23-12-11-026, не свідчить про те, що переобладнання частини спірного будинковолодіння здійснювалось виключно за кошти позивача, а свідчить про те, що станом на 15.02.2016 ОСОБА_2 не перебував з 2000 року на обліку у Катеринопільському відділенн як фізична особа-підприємець.
Таким чином, позивачем за первісним позовом не було надано належних доказів за підтвердження вкладення її грошових коштів на переобладнання, добудову домоволодіння.
Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції, ухвалою суду від 22.10.2018 було задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом – адвоката Замковенка В. М. та у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставлено питання: щодо вартості будівельно-ремонтних робіт у спірному будинковолодінні проведених за період 14.04.1999 по час винесення ухвали; щодо його вартості станом на 14.04.1999 (на момент отримання у власність вказаного будинку відповідачем) і станом на 05.04.2016; щодо можливих варіантів його поділу в частках 1/2 до 1/2 або близьких до ідеальних часток та визначення їх вартості; щодо порядку користування земельною ділянкою. Проведення експертизи доручено Черкаському відділенню КНДІСЕ (т.1 а.с.177).
Проте, у зв’язку з не задоволенням клопотання експертів щодо надання матеріалів необхідних для проведення експертизи, експертами Черкаського відділення КНДІСЕ Рубелем А. В. та ОСОБА_7 08.01.2019 суду надіслано повідомлення про неможливість надання висновку по комплексій будівельно-технічній експертизі, призначеній ухвалою суду від 22.10.2018 (т.1 а.с.182-185).
Водночас, як зазначалось, ОСОБА_2 являвся власником лише 1/2 частини житлового будинку з госодарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і  на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і  електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.
Покази свідків, які суд першої інстанції взяв до уваги, на думку колегії суддів, не можуть бути належними доказами на підтвердження істотного збільнення вартості спірного майна.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач за первісним позовом не довела належними та допустимими доказами, що 1/2 частина спірного житлового будинку з госодарськими будівлями  та спорудами по АДРЕСА_1 , успадкована ОСОБА_2 , за час перебування у шлюбі збільшилось у вартості (з конкретизацією цього збільшення), як і того, що її внесок у істотне збільшення у своїй вартості спірного майна, у розумінні ч. 1 ст. 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об’єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя, тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на 1/4 частину зазначеного майна, яке належить на праві власності в порядку спадкування ОСОБА_2 .
Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши дані, що знаходяться в матеріалах справи та дослідивши докази у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання житлового будинку, який був успадкований відповідачем, об`єктом спільної сумісної сласності подружжя, не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому судова колегія вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю заявлених вимог.
Оскільки скаржником рішення суду в частині поділу спірного рухомого майна та зустрічного позову не оскаржувалося, тому в цій частині рішення судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 – адвоката Соколишиної Л. Б. зводяться до суто формальних міркувань, не впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішення справи по суті, а посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, що судом розглянуто справу під час зупинення провадження, у відповідності до ч. 3 ст. 376 ЦПК України, не є тим порушенням норм процесуального права яке є обов’язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 та визнання в порядку поділу спільного сумісного майна плодружжя за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя за первісним позовом, відповідно до ст. 376 ЦПК України та ухваленню в цій частині нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині відмовити.
В іншій частині оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Соколишиної Лесі Богданівни –  задоволити частково.
Рішення  Катеринопільського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2022 року  в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та визнання в порядку поділу спільного сумісного майна плодружжя  за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя – скасувати та  ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   у цій частині відмовити.
В іншій оскаржуваній частині рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 11 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                                                  Л. І. Василенко

Судді:                                                                                                              В. Г. Бородійчук

                                                                                                                         О. В. Карпенко