Дата документу 12.04.2023 Справа № 331/43/22

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 331/43/22	Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.	
Пр. № 22-ц/807/214/23	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2023 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                         Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 3-13), в якому просила: - визнати незаконним та скасувати наказ начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро від 08.12.2021 року № 4902-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та поновити (допустити до роботи) ОСОБА_1 на посаді консультанта Запорізького обласного державного нотаріального архіву; - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час відсторонення від роботи; - стягнути з відповідача на свою користь 1816 грн. сплаченого судового збору; - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення (допуску) її на роботі. 
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що відстороненням від роботи через відмову від щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, порушено право на працю, гарантоване Конституцією України, при цьому суперечить приписам статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_2 (а.с. 17). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 18) провадження у цій справі відкрито. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2022 року (а.с. 81-86) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 08.12.2021 № 4902-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
Зобов`язано Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період з 09.12.2021 р. по 28.02.2022 р. включно в розмірі 20471,00 грн. 
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. 
Головному управлінню Державної казначейської служби України доручено повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений за платіжним дорученням № ПН109 від 05.01.2022 року судовий збір у розмірі 1984,80 грн. 

Позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови, погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у своїй апеляційній скарзі (а.с. 92-98) просило рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 91).
Ухвалою апеляційного суду від 30 червня 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у цій справі відкрито (а.с. 120), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 121).
Оскільки, в силу вимог ст. 274 ч. 1 ЦПК України «Справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження», у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються…справи, що виникають з трудових правовідносин.
В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Позивач не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом. 
Ухвалою апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року (а.с. 157-158) провадження у цій справі зупинялось до перегляду судового рішення у подібних відносинах (у іншій справі ЄУН 130/3548/21, суддя-доповідач Ткачук О.С.) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду (а.с. 141-147).
Ухвалою апеляційного суду від 21 лютого 2023 року провадження у цій справі було поновлено (а.с.174) у зв`язку із оприлюдненням 21.02.2023 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с.162-173) постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в іншій справі ЄУН 130/3548/21, дану справу з урахуванням конкретних її обставин призначене в судове засідання.
В порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, з урахуванням висновку ВП ВС, викладеного у постанові від 14.12.2022 року у справі ЄУН 130/3548/21, який є обов`язком для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, апеляційним судом у цій справі роз`яснено учасникам цієї справи (а.с. 180-181) їх право (обов`язок) надати апеляційному суду у цій справі: - посадову інструкцію позивача (належним чином завірену копію)? - довідку про середній заробіток позивача з урахуванням вимог Порядку, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року?- інформацію про те: - чи допущений позивач до роботи чи звільнений ? - якщо позивач допущений до роботи чи звільнений, то коли саме, з яких підстав і чим це підтверджується (належним чином завірена копія відповідного наказу)? - чи виплачена позивачеві за період відсторонення його від роботи будь-яка заробітна плата? - якщо так, то коли саме та в якому розмірі і чим це підтверджується (належним чином завірені копії документів: виписки по рахунку, платіжне доручення тощо)? а також наслідки ненадання апеляційному суду останніх, а саме: апеляційний суд буде розглядати дану справу в апеляційному порядку в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів.
Після вищезазначеного роз`яснення апеляційного суду в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України відповідачем апеляційному суду електронною поштою додаткові письмові пояснення із додатками (а.с. 184-212), а саме: 
1.копією наказу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Одеса) від 20.12.2022 року № 4722-к , за змістом якого: призначено ОСОБА_3  з 30.12.2022 року на посаду завідувача сектору судової роботи та міжнародної правової допомоги у Запорізькій області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
2.копією довіреності Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 19.01.2023 року на завідувача сектору судової роботи та міжнародної правової допомоги у Запорізькій області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соловйову М.О.,
3.випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб відносно Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (ЄДРПОУ 43314918), з якої вбачається, що останнє знаходиться ще в стані припинення,
4.копією посадової інструкції позивача – консультанта Запорізького обласного державного нотаріального архіву,
5.копією наказу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відсторонення позивача від роботи № 4902-к від 08.12.2021 року, 
6.копією наказу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про допуск до роботи позивача № 816-к від 02.03.2022 року, 
7.довідкою про середній заробіток позивача,
8.копією витягу із положення про сектор судової роботи та міжнародної правової допомоги у Запорізькій області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
9.протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису ОСОБА_3 .
У дане судове засідання належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 179) позивач ОСОБА_1 не з`явилась, повідомила апеляційний суд про зміну свого місця проживання на:  АДРЕСА_1  та подала апеляційному суду поштою заяву (а.с. 182-183), в якій просила розглядати дану справу за її відсутності. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заяву позивача задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_1 за присутністю представника відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) – Соловйової М.О. (а.с. 189-200), 
яка у даному судовому засіданні у тому числі на запитання апеляційного суду визнала, що в силу вимог закону Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) дійсно є правонаступником прав та обов`язків Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), проте Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ще не припинено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, в ньому працює ліквідкомісія, тому просила розглядати дану справу у подальшому саме за участю відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), 
-оскільки, у разі ... припинення юридичної особи…у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони…на будь-якій стадії процесу (ст. 55 ч. 1 ЦПК України), 
-проте, в силу вимог ст. 104 ч. 5 юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, яка у тому числі на запитання апеляційного суду наполягала на тому, що позивач з 01.03.2022 року була допущена до роботи, але вона працює консультантом державного нотаріального архіву, та у тому числі бере участь у прийомі громадян, також має контакт з іншими працівниками архіву, а тому відповідач не міг їй організувати роботу дистанційно тощо, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2). 
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.  
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справи, керувався ст. ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює з 19.01.2018 р. в Південно – східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Дніпро) на посаді консультанта Запорізького обласного державного нотаріального архіву (наказ про прийняття на роботу, копія а.с. 16).
Наказом відповідача від 08.12.2021 № 4902-к (копія а.с. 15) ОСОБА_1 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Ст. 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України (ст. 1). Статтею 21 КЗпП України (далі - Кодекс) проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.
Ст. 46 Кодексу встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений ст. 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку відповідач посилається в наказі як на підставу відсторонення позивачки від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Отже, ст. 12 Закону до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадженні інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.
Ч. ч. 3, 4 ст. 12 Закону встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.
Аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.
П. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153. Пунктом 3 Наказу МОЗ до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 віднесено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване ст. 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.
За ст. 64 Конституції конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією.
Зокрема, п. 1 ст. 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.
Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції).
Відповідно до п. 2 ст. 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.
Ч. ч. 2, 3, 6 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі постанови КМУ та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм ст. ст. 43, 64, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Час затримки виплати заробітної плати за період з 09.12.2021 року по 28.02.2022 року становить 55 днів. Згідно з довідкою Південно – східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 27.04.22 р. № 159/12.3 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяців роботи склала 372,20 грн. (а.с.78).
Отже, середній заробіток за затримку виплати заробітної плати складає: 372,20 грн. х 55 днів, що дорівнює 20471 грн. з подальшим відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу Південно – східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 08.12.2021 № 4902-к про відсторонення позивачки від роботи без збереження заробітної плати, а також про зобов`язання відповідача виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення у цій справі підлягають задоволенню.
Враховуючи те, що оскаржуваним наказом позивачку не звільнено з роботи на посаді консультанта Запорізького обласного державного нотаріального архіву, її вимога про поновлення на роботі підлягає відхиленню.
Проте, із такими висновками суду першої інстанції у цій справі можна погодитись лише частково з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.
Мотивувальна частина (мотиви) часткового задоволення позову позивача у цій справі підлягає зміні в редакції цієї постанови. 
Оскільки, в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду  при розгляді справи № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.
Апеляційним судом встановлено, що останньою правовою позицію Великої Палати Верховного Суду у подібних відносинах є саме правова позиція, викладена у постанові ВП ВС від 14.12.2022 у справі ЄУН 130/3548/21 (а.с.162-173), яка у тому числі підтвердила законність проведення в Україні обов`язкового щеплення проти COVID-19 відповідно до переліку професій, виробництв та організацій за наявності вищезазначеного чинного на час постановлення оскаржуваного наказу відповідача законодавства, та яка підлягає врахуванню апеляційним судом у цій справі в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
У зв`язку із чим, рішення суду першої інстанції у цій справі узгоджується із вказаним правовим висновком ВП ВС у мотивувальній його частині лише частково.
Тому, на виконання:
= вказівок касаційного суду у вищезазначеній постанові ВП ВС від 14.12.2022 у справі ЄУН 130/3548/21: «…п. 14.9 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: – кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); – форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; – умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; – контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням …»,
= та вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України (лист апеляційного суду - а.с. 180), з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача, 
= апеляційним судом було додатково перевірено у цій справі та прийнято в якості доказу, передбаченого ст. 367 ч. 3 ЦПК України, доказ відповідача (а.с. 201-204), наданий вперше лише апеляційному суду після роз`яснення апеляційним судом в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України такого права та який не був предметом дослідження суду першої інстанції у цій справі, а саме:
-посадову інструкцію позивача – консультанта Запорізького обласного державного нотаріального архіву (копія а.с. 201-24), із якої вбачається, що: - консультант безпосередньо підпорядковується завідувачу державного нотаріального архіву (п.1.2), - консультант безпосередньо підпорядкованих працівників державного нотаріального архіву немає (п.1.3), здійснює систематизацію законодавства… (п.2.1), бере участь у підготовці висновків … (п.2.2), за дорученням завідувача готує проекти відповідей на звернення…(п.2.4), забезпечує приймання і відправлення електронної пошти (п.2.5), готує проекти документів до компетентних органів…(п. 2.6), бере участь у плануванні роботи архіву…(п.2.7), веде загальне і нотаріальне діловодство…(п.2.8), виконує роботу по веденню архівної справи…(п.2.9), здійснює …заходи щодо підготовки і передачі справ… до архівного зберігання (п.2.10) тощо, тобто здійснює «роботу з паперами», яка майже взагалі виключає соціальні контакти позивача на робочому місці (прямі/непрямі) із людьми (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані), і лише іноді (взагалі не зазначено як інструкції як часто) бере участь у прийомі громадян (п.2.3), проте, який (прийом) відповідач мав можливість організувати «дистанційно», тобто через звернення громадян через електрону почту, пошту чи через відповідну «поштову скриньку» у будівлі архіву біля входу в останню тощо (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані).
Касаційний суд у вищезазначеній постанові у подібних відносинах звертав увагу судів на те, що визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. 
За встановлених апеляційним судом вищезазначених обставин, відповідач у цій справі не обґрунтовував належним чином саме необхідність відсторонення позивачки від роботи тим, що вона, працюючи консультантом державного нотаріального архіву, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.
В іншій частині доводи апеляційної скарги відповідача є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою., є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування відповідача в частині задоволення судом позовних вимог позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідач та його представник не надали суду першої інстанції будь-яких належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині його задоволення.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
За таких обставин, апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) слід задовольнити частково, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2022 року у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.
При цьому, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
Також, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 6, 13 ЦПК України в разі лише часткового задоволення апеляційної скарги відповідача частко при вищевикладених обставинах, він не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 367-368, 371 – 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2022 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 20.04.2023 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.