ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 2011/20950/12
Номер провадження 22-ц/818/452/23

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року                                                                м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Грошевої О.Ю., Курила О.М.,
за участю:
секретаря судового засідання Супрун Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року у справі № 2011/20950/12 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Цвіра Д.М.), -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова (далі - ТОВ «УФА «Верус»), третя особа - ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначило, що 14 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № НАН2GА00000038, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 40 070,44 доларів США під 11,04 % річних з кінцевим терміном повернення до 11 серпня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором 14 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № НАН2GА00000038, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором. Крім того, 01 вересня 2010 року банк уклав з ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова договір поруки, за умовами якого відповідальність поручителя перед кредитором була обмежена сумою 200 грн. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 27 листопада 2012 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 66 253,78 доларів США, з яких: 30 280,72 доларів США - тіло кредиту; 16 534,67 доларів США - проценти; 3 205 доларів США - комісія за користування кредитом; 16 233,39 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань. 
Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № НАН2GА00000038 з ОСОБА_1 в розмірі 66 228,75 доларів США, що на час пред`явлення позову складало 529 167,70 грн., а також стягнути солідарно з ТОВ «УФА «Верус» та ОСОБА_1 200 грн. Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3219 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 529 167,70 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань. Крім того, відповідачі несуть солідарну відповідальність перед кредитором в межах суми, визначеної в договорі поруки від 01 вересня 2010 року.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року скасовано рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року в частині солідарного стягнення з ТОВ «УФА «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн. Провадження у справі в частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус» про стягнення заборгованості закрито. Це судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № НАН2GА00000038 в розмірі 55 520,51 доларів США, що еквівалентно 443 611,28 грн, з яких: 30 280,72 доларів США - тіло кредиту; 16 534,67 доларів США - проценти; 69 553,91 грн - пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, процентами та неустойкою доведено й обґрунтовано належним чином. Відмовляючи у стягненні комісії, суд виходив з того, що умовами кредитного договору встановлено щомісячну комісію за супроводження кредиту, однак не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. 
Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційним судом не досліджено та не надано оцінки доводам апеляційної скарги про те, що банк в односторонньому порядку, без повідомлення і без укладення з поручителем додаткової угоди до кредитного договору, починаючи з 14 серпня 2007 року збільшив проценти за користування кредитом з 0,92 % до 11 %, а розрахунок процентів від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом зроблено з використанням ставки 29,52 % на місяць замість 2,46 %. Також, задовольняючи позов банку, суди попередніх інстанцій не встановили строк виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов`язань та не застосували положення частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яке суд, на відміну від позовної давності, застосовує самостійно. Так, з огляду на положення другого речення частини 4 статті 559 ЦК України вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами); у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 7.1 на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. З наданого банком розрахунку встановлено, що ОСОБА_2 перестала належним чином сплачувати заборгованість за кредитним договором із серпня 2008 року. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом у цій справі 21 грудня 2012 року, апеляційному суду слід надати належну правову оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_1 щодо правильного застосування положень статей 554, 559 ЦК України в частині строку дії поруки за зобов`язанням ОСОБА_2 щодо погашення кредитної заборгованості.
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038 в розмірі 49 295,44 доларів США було звернено стягнення на житловий будинок загальною площею 98,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу банком вказаного предмета іпотеки (укладанням від імені позичальника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем). Доказів того, що згадане судове рішення виконано, матеріали справи не містять. Пунктом 7.1 кредитного договору визначено обов`язок позичальника повернути суму кредиту (повністю) після спливу 120 днів з дня затримки (не сплати) чергового платежу. Позичальник ОСОБА_2 перестала належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання в серпні 2008 року, тому строк повернення всієї суми кредиту, з урахуванням спливу 120 днів, настав у грудні 2008 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом 21 грудня 2012 року, тобто поза межами шестимісячного строку чинності поруки ОСОБА_1 . Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання в разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення поруки, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням. Таким чином, оскільки порука ОСОБА_1 припинена, то відсутні підстави для задоволення позову та стягнення з неї як поручителя кредитної заборгованості. Доводи апеляційної скарги про неправомірне обчислення банком заборгованості за кредитом за підвищеною відсотковою ставкою без укладення додаткової угоди та повідомлення поручителя про зміну такої ставки колегія суддів не взяла до уваги, оскільки ці доводи не впливали на висновок суду. 
Постановою Верховного Суду від 21 грудні 2022 року постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року, не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу аргументів ОСОБА_1 про припинення поруки з підстав, передбачених частиною 1 статті 559 ЦК України – а саме, щодо збільшення відсоткової ставки. Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що порука ОСОБА_1 не може вважатися припиненою, оскільки після зміни строку кредитування (грудень 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом 21 грудня 2012 року, тобто в межах визначеного договором п`ятирічного строку дії поруки.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , оскаржуючи рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року, посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, не повне дослідження письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи, на ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення, яке просила суд скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку залишити без задоволення.
Вважала, що нарахування та стягнення пені та штрафів в доларах США не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому наданий банком розрахунок є неналежним доказом розміру заборгованості.
Також, до складу заборгованості позивачем включено заборгованість з комісії за користування кредитом у сумі 3 205,00 доларів США, що не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Вважала, що умови кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є недійсними, а тому вказані суми не підлягають стягненню.
Розрахунок заборгованості за процентами здійснено за поточною ставкою процентів 11,04%, а розрахунок відсотків від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом зроблено з використанням ставки 29,52%, проте додаткових угод до договору поруки щодо надання згоди на зміну основного зобов`язання вона не підписувала. 
Докази направлення на адресу позичальника повідомлення про вимогу банку щодо дострокового погашення кредиту, як передбачено умовами договору, також відсутні.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАН2ОА00000038 від 14 серпня 2007 року в розмірі 49 295,44 доларів США звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 98,10 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № НАН20А00000038 від 14.08.2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Проте, позивачем не надано доказів виконання або не виконання вказаного рішення суду, оскільки виконання цього рішення впливає на розмір заборгованості за кредитним договором.
Також зазначала, що справа розглянута с порушенням правил підсудності, оскільки в одному провадженні розглядаються вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Вважала, що справа не підсудна Дзержинському районному суду міста Харкова, оскільки матеріали справи не місять доказів реєстрації ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова, в той час як сама вона має реєстрацію в Комінтернівському районі м. Харкова.
08 лютого 2023 року позивачем - АТ КБ «ПриватБанк» подано письмові пояснення по справі (т. 3, а.с. 149 - 153), в яких зазначено, що доводи відповідачки про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку є необґрунтованими, оскільки в кредитному договорі міститься посилання на місячну відсоткову ставку, а в розрахунку заборгованості зазначена річна відсоткова ставка, які є тотожними. При перерахуванні місячної відсоткової ставки в річну вони дорівнюють один одному. Отже відсоткова ставка була незмінною на протязі всього строку користування кредитом.
Позичальник вперше допустив порушення зобов`язання зі сплати тіла кредиту у вересні та жовтні 2008 року, але погасив прострочені платежі відповідно у вересні та жовтні 2008 року. Тобто, порушення тривало менше 120 днів, а отже згідно п. 7.1 кредитного договору підстави повернення кредиту в повному обсязі на той час не виникли.
У січні 2009 року позичальник повторно допустив порушення зобов`язання зі сплати тіла кредиту, і це зобов`язання ним вже не було виконано на протязі 120 календарних днів, після спливу яких, з урахуванням приписів пункту 7.1 кредитного договору, у травні 2009 року настав строк повернення всієї суми кредиту. 
Договором поруки передбачено, що порука припиняється зі спливом п`яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором. З позовом Банк звернувся в грудні 2012 року, отже, порука не є припиненою.
Станом на 20 травня 2009 року заборгованість обліковувалась у розмірі 33 440,05 доларів США, з яких: 32 155,04 доларів США заборгованість за тілом кредиту (31 331,41 доларів США - сальдо поточне + 823,63 доларів США сальдо прострочене); 1262,04 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 22,97 доларів США заборгованість з пені.
Крім того, в наданих письмових поясненнях позивач у справі наголосив, що заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11, яким задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виконано не було, кошти від продажу предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості до Банку не надходили. Також під час розгляду справи сторони не заперечували факт існування заборгованості.
У судове засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» адвоката Шевченко А.О. та представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мартіної Л.Г. надійшли заява про слухання справи без їх участі (т.4, а.с. 191-205, 207, 208).
Судова повістка-повідомлення про розгляд справи 18 травня 2023 року, надіслана апеляційним судом на адресу третій особі ОСОБА_3 , отримана нею особисто (т. 4, а.с. 172), 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 18 травня 2023 року, надіслані апеляційним судом на адресу відповідачів ОСОБА_1 та ТОВ «УФА «Верус» повернуті до суду апеляційної інстанції у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (т. 4, а. с. 177 - 180) 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року було скасовано частково - в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу. При цьому судове рішення в частині закриття провадження по вимогами солідарного стягнення з ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн., а також рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягненні комісії за користування кредитом залишено без змін.
З огляду на вказане, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги в частині скасованого судового рішення.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що 14 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № НАН2GА00000038, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в пункті 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені в розділі 7 договору.
Згідно з пунктом 7.1 розділу 7 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 14 серпня 2007 року по 11 серпня 2017 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 40 070,44 доларів США на такі цілі: 35 000 доларів США - на ремонт житлового будинку, 5 070,44 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту; відсотки за дострокове погашення кредиту, що визначено у пункті 3.11 цього договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Періодом сплати вважати період з 14 по 19 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до пунктів 3.1, 3.2, 3.4; винагороду, розраховану відповідно до пунктів 1.1, 3.7 цього договору. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1). У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі), передбаченого графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Пунктом 3.4 кредитного договору передбачено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.
Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на день сплати.
Пунктом 7.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,46 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Пунктом 2.3.3 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами договору, банк, на власний розсуд, має право згідно зі статтею 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань. У випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту; іншого істотного порушення умов цього договору, позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов договору, вимога банку втрачає чинність (т.1, а.с. 9 - 12).
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вищезгаданим кредитним договором 14 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № НАН2GА00000038, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Згідно з пунктами 5, 6 договору поруки у випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктом 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов`язання. Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в пункті 5 цього договору.
Пунктом 12 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Згідно з пунктом 13 договору поруки зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної додаткової угоди.
У пункті 16 договору поруки визначено, що предметом цього договору є надання поруки поручителем за виконання ОСОБА_2 (боржник) зобов`язань за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № НАН2GА00000038, за яким кредитор надав боржнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 40 070,44 доларів США на такі цілі: 35 000 доларів США - на ремонт житлового будинку, 5 070,44 доларів США - на сплату страхових платежів, а боржник зобов`язався: повернути кредит в строк з 14 серпня 2007 року по 11 серпня 2017 року зі сплатою у період з 14 по 19 число кожного місяця відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 %; щомісячно у період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячні платежі) у сумі 555 доларів США для погашення заборгованості за договором, яка включає заборгованість за кредитом, процентами, комісією; при порушенні боржником зобов`язань з погашення кредиту сплата відсотків за користування кредитом становить 2,46 % на місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Розраховані за цим пункту договору відсотки сплачуються боржником окремо понад суми щомісячного платежу за кредитним договором разом із несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу; сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, відповідно до умов та строків, передбачених кредитним договором. Погашення за кредитним договором здійснюється у строк з 14 по 19 число щомісяця або у строк графіку погашення кредиту; сплати пені у розмірі 1 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на день сплати (т.1, а.с. 13).
Згідно з пунктом 2.3.7 кредитного договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої пунктом 7.1 цього договору (11 серпня 2017 року), у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених пунктом 2.3.3 цього договору.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» у листопаді 2011 року звернулося до суду з позовом до позичальника ОСОБА_2 про дострокове стягнення кредиту в повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038 в розмірі 49 295,44 доларів США було звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 98,10 кв. м, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (договір іпотеки від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038) іпотекотримачем - АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_2 та інших осіб, які були зареєстровані і проживали в будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т. 1, а.с. 48,49).
Як вбачається з вказаного рішення, станом на 24 травня 2011 року заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038 становила 49 295,44 доларів США, що за курсом 7.97 відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/179 від 16 травня 2011року дорівнювалося 392 884.62 грн. та складалась з такого: 30 778,50 доларів США - заборгованість за кредитом; 9692,49 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1945,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 4502,17 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 31,37 доларів США - штраф (фіксована частина), 2345,91 доларів США - штраф (процентна складова). 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини 1 статті 550, частин 1, 2 статті 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до частини 1 статті 553, частин 1 та 2 статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Встановивши, що позичальник не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором.
Між тим, щодо суми стягнення, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині 2 статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: 
«право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання»;
«звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені»;
Аналогічні висновки також містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12(провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), відповідно до яких якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038 звернуто стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 48,49). 
Звернувшись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк на власний розсуд змінив строк кредитування. Отже, на час звернення з вказаним позовом настав строк виконання договору в повному обсязі, внаслідок чого банк втратив право нараховувати проценти за користування кредитом і інші визначені договором складові боргу.
Вказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, визначена заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038 на момент припинення кредитного договору, яка становить: 30 778,50 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 9692,49 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1945,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 4502,17 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина 1 статті 524 ЦК України).
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1 та 3 статті 533 ЦК України).
Такий порядок визначено Декретом, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за договорами, укладеними між резидентами на території України.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною 4 статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц зауважувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. 
Також, у зазначеній постанові касаційний суд зазначав, що ухвалюючи рішення у справі, Шевченківський районний суд визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17».
Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.
Вказані висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц.
З огляду на викладене довід апеляційної скарги про те, що нарахування та стягнення пені в доларах США не відповідає вимогам чинного законодавства, не ґрунтується на законі.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 3 статті 13 ЦПК України).
Банком пред`явлено вимогу до ОСОБА_1 про стягнення тіла кредиту у розмірі 30 280,72 доларів США. Оскільки вказана сума не перевищує суму заборгованості по тілу кредиту, визначену заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11, то саме ця вимога має бути розглянута судом. 
Беручи до уваги наведене, з огляду на те, що спірний кредитний договір було припинено через звернення кредитора до суду з вимогами про погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 визначено загальний розмір заборгованості по вказаному кредиту, стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038 у розмірі 44 475,38 доларів США, з яких: 30 280,72 доларів США – тіло кредиту; 9692,49 доларів США - проценти за користування кредитом, 4502,17 доларів США – пеня.
Доводи ОСОБА_1 про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку та припинення поруки з підстав, передбачених частиною 1 статті 559 ЦК України є необґрунтованими з огляду на таке. 
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038, до вересня 2008 року ОСОБА_2 належним чином виконувала зобов`язання за кредитними договором, у зв`язку з чим розмір відсоткової ставки становив 11,04 % на рік, та відповідно 0,92% на місяць (11,04/12). Вперше порушення умов кредитного договору позичальник допустила у вересні 2008 року, у зв`язку з чим на прострочену заборгованість Банком нараховано відсотки за процентною ставкою 29,52 % на рік, що становить 2,46 % на місяць (29,52/12).
Вказані відсоткові ставки відповідають пункту 16 Договору поруки, яким погоджено поточну відсоткову ставку ( 0,92% ) та відсоткову ставку при порушенні боржником зобов`язань з погашення кредиту (2,46%), а тому відсутні підстави вважати, що Банком було їх змінено в односторонньому порядку без узгодження з поручителем.
Щодо припинення поруки, то при перегляді даної справи судом касаційної інстанції було встановлено, що порука ОСОБА_1 не може вважатися припиненою, оскільки після зміни строку кредитування (грудень 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом 21 грудня 2012 року, тобто в межах визначеного договором поруки п`ятирічного строку дії поруки (т.1, а.с. 13,14).
Щодо доводів відповідачки про недоведеність розміру заборгованості у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, то матеріали справи не містять доказів виконання заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11. Відомості, що іпотечне майно було реалізовано та кошти від його реалізації спрямовано на погашення заборгованості також відсутні. 
Одним з доводів апеляційної скарги зазначено, що позивачем не доведено розмір заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
До матеріалів справи додано заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким визначено розмір заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038 на момент його припинення. Вказане заочне рішення ухвалою Апеляційного суду Харківській області від 26 листопада 2013 року залишено без змін (т. 3, а.с. 189,190). Таким чином це судове рішення набрало законної сили, висновки якого взяті апеляційним судом до уваги при вирішенні спору, що розглядається.
Таким чином, довід апеляційної скарги про недоведеність розміру заборгованості по кредитному договору є необґрунтованим.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються: за подачу позовної заяви - 3219 грн, за подання касаційної скарги - 6438 грн.
Відповідачкою при звернення з апеляційною скаргою сплачено - 4828,50 грн, за подання касаційної скарги – 6438 грн.
Оскільки позовні вимоги Банку задоволено на 67,15 % ( (44 475,38х100): 66 228,75 ), з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню 6484,68 грн. ((3219 + 6438) х 67,15%).
Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, ОСОБА_1 має бути відшкодовано судовий збір пропорційно розміру незадоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» (4828,50 +6438) x 32,85% = 3701,04 грн. 
Таким чином, на підставі частини 10 статті 141 ЦПК України з відповідачки, на яку покладається більша сума судових витрат, на користь позивача підлягає стягненню різниця понесених судових витрат у розмірі 2783,64 грн.(6484,68 – 3701,04)
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 «Д», код ЄДРПОУ: 14360570) заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038 у розмірі 44 475 (сорок чотири тисячі чотириста сімдесят п`ять) доларів США 38 центів, з яких: 30 280,72 доларів США – заборгованість по тілу кредиту; 9692,49 доларів США – заборгованість з процентів за користування кредитом, 4502,17 доларів США – пеня.
В іншій частині позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 2783 (дві тисячі сімсот вісімдесят три) грн. 63 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 18 травня 2023 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                                        О.Ю. Грошева

                                                                               О.М. Курило