ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

12 квітня 2023 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 727/7224/22
провадження №22-ц/822/249,341/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Половінкіна Н. Ю. 
суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Скулеба А.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 

відповідач ОСОБА_4 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, /Служба у справах дітей Чернівецької міської ради

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гриценко Володимир Володимирович, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року, головуючий у першій інстанції Танасійчук Н.М.

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у серпні 2022 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою.

Зазначав про право власності на ідеальної частки квартири спільного заселення №2 по АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С. 3 серпня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за номером 2814.

Також ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вчинено договір дарування ідеальної частки квартири спільного заселення 2 по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвою Н.В. 15 січня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за номером 372.

Відповідно до технічного паспорту квартира спільного заселення АДРЕСА_2 складається з кімнати 2-2 площею 16,4 кв.м, кімнати 2-3 площею 17,8 кв.м, кухні 2-4 площею 11,2 кв.м, поєднаного санвузла (вбиральні та ванної) площею 5,0 кв.м, коридору площею 4,26 кв.м загальною площею 55,36 кв.м.

Посилався на те, що батько ОСОБА_5 користувався кімнатою 2-3 площею 17,8 кв.м., ОСОБА_6 - кімнатою 2-2 площею 16,4 кв.м.

Здійснив ремонтні роботи у кімнаті 2-3 площею 17,8 кв.м та у приміщеннях спільного користування за власні кошти.

ОСОБА_6 розпочав ремонтні роботи у кімнаті 2-2 площею 16,4 кв.м та не закінчив їх.
Направляв ОСОБА_4 листи із пропозицією врегулювання спору.
Посилаючись на тривале проживання його та батька ОСОБА_5 у кімнаті 2-3 площею 17,8 кв.м, проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3 , вважав справедливим виділити у його користування кімнату 2-3 площею 17,8 кв.м.

Просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 ,а саме: виділити у користування ОСОБА_7 кімнату (2-3 тп) площею 17,8 кв.м, виділити у користування ОСОБА_4 кімнату (2-2 тп) площею 16,4 кв.м, залишити в спільному користуванні кухню (2-4 тп), коридор (1), ванну кімнату з вбиральнею (санвузол) (2-1 тп), інші приміщення.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 вересня 2022 року залучено до участі у справі третьою особо, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в сумі 6500 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
ОСОБА_8 , в інтересах якого діє адвокат Гриценко В.В., в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 ,а саме: виділити у користування ОСОБА_7 кімнату (2-3 тп) площею 17,8 кв.м, виділити у користування ОСОБА_4 кімнату (2-2 тп) площею 16,4 кв.м, залишити в спільному користуванні кухню (2-4 тп), коридор (1), ванну кімнату з вбиральнею (санвузол) (2-1 тп), інші приміщення.

ОСОБА_8 , в інтересах якого діє адвокат Гриценко В.В., в апеляційній скарзі на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року просить додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року скасувати.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги
Зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у позові, не врахував тривалий період проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 , прив`язку до кімнати 2-3 площею 17,8 кв.м, здійснення покращення умов проживання за власні кошти, конфліктні відносини між співвласниками, не прийняття  ОСОБА_4 участі в утриманні майна.
Також судом першої інстанції не надано оцінки обставинам, встановленим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 6 серпня 2020 року, перебування кімнати колишнього власника ОСОБА_6 2-3 площею 16,4 кв.м у стані незавершеного ремонту, без газопостачання. 
Посилається на самовільне зайняття ОСОБА_4 кімнати 2-3 площею 17,8 кв.м, не урахування судом першої інстанції порядку отримання ОСОБА_4 доступу до цієї кімнати, поміщення сина ОСОБА_9 з інвалідністю.
Вказує на відсутність посилання суду першої інстанції на технічний паспорт при визначенні належності житлових приміщень (кімнат).
Крім того, ОСОБА_1 зазначає на відсутність у відзиві ОСОБА_4 на позовну заяву попереднього розрахунку судових витрат, додатку до договору між адвокатом Підгорною Л.Є та Божовським І.В. від 31 серпня 2022 року, що містить інформацію про вартість послуг, наданих адвокатом.
Вважає, що акт про прийняття-передачу наданих юридичних послуг від 21 листопада 2022 року має інший юридичний зміст, ніж акт виконаних робіт, наданих послуг, передбачений пунктом 4 договору між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 31 серпня 2022 року, тому не може бути прийнятий.
Зазначає, що послуги з аналізу та систематизації законодавства надані адвокатом до укладення договору між адвокатом ОСОБА_3 та Божовським І.В. від 31 серпня 2022 року, послуга з участі у судовому засідання надана адвокатом Підгорною Л.Є. 19 вересня 2022 року у іншій справі.
Слід залишити без урахування квитанцію від 26 листопада 2022 року, оскільки цей документ не відповідає зазначеному у заяві про ухвалення додаткового ріщення платіжному дорученню від 26 листопада 2022 року.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_4 у відзиві просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року залишити без задоволення.
Посилається на повідомлення попереднім співвласником ОСОБА_6 про встановлення між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 порядку користування квартирою2 будинку АДРЕСА_1 , залишення у користуванні ОСОБА_1 кімнати площею 16,4 кв.м.
Зазначає про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 та сина ОСОБА_9 , який є інвалідом 1 групи.
Вважає, що кімната площею 17,8 кв.м не може бут закріплена за ОСОБА_1 , оскільки краще підходить для проживання ОСОБА_4 з сином ОСОБА_9 , який є інвалідом 1 групи з дитинства, потребує стороннього догляду, використання балкону сприятиме перебуванню останнього на свіжому повітрі.
Вказує, що ОСОБА_1 фактично не проживає у спірній квартирі, навідуючись до жилого приміщення.
ОСОБА_1 не доведено наявності конфлікту, який унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гриценко В.В., на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у позові ОСОБА_8  до ОСОБА_4  з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради  про встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 згідно із запропонованим ОСОБА_8 варіантом з урахуванням проживання ОСОБА_4 з сином ОСОБА_9 , який є інвалідом.
Водночас суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_8 заперечує проти виділу у користування кімнати площею 16,4 кв.м, а ОСОБА_4 з зустрічним позовом не звертався.
Крім того, суд першої інстанції послався на те, що твердження ОСОБА_8 щодо не проживання ОСОБА_9 у спірному жилому приміщенні спростовуються виступом ОСОБА_1 у судових дебатах.
Також судом першої інстанції не прийнято до уваги доводи ОСОБА_8 про здійснення ремонтних робіт за власні кошти у кімнаті площею 17,8 кв.м та місцях загального користування, оскільки такі роботи були виконані до набуття ОСОБА_8 права власності на спірне майно.
Задовольняючи заяву ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації в сумі 6500 грн. з огляду відмови у позові ОСОБА_8 .
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування ідеальної частки квартири спільного заселення №2 по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С. 3 серпня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за номером 2814.

Також ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вчинено договір дарування ідеальної частки квартири спільного заселення 2 по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвою Н.В. 15 січня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за номером 372.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до технічного паспорту квартира спільного заселення АДРЕСА_2 складається з кімнати площею 16,4 кв.м, кімнати площею 17,8 кв.м, кухні площею 11,2 кв.м, вбиральні (сполученої) площею 5,0 кв.м, коридору площею 4,26 кв.м загальною площею 55,36 кв.м.

За довідкою відділу ведення реєстру територіальної громади м.Чернівців від 28 січня 2020 року №21/493 ОСОБА_9 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 19 серпня 2020 року направлено ОСОБА_4 з пропозицію визначити порядок користування квартирою, виділити йому у користування кімнату площею 17,8 кв.м, допоміжні приміщення залишити у спільному користуванні.

Також ОСОБА_1 17 вересня 2020 року направлено ОСОБА_4 пропозицію прибути до нотаріуса та укласти договір про порядок користування квартирою АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.
Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 , а саме: виділити у користування ОСОБА_1 кімнату (2-3 тп) площею 17,8 кв.м, виділити у користування ОСОБА_4 кімнату (2-2 тп) площею 16,4 кв.м, залишити в спільному користуванні кухню (2-4 тп), коридор (1), ванну кімнату з вбиральнею (санвузол) (2-1 тп), інші приміщення.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги,  ОСОБА_1  зазначалося існування спору між співвласниками квартири  АДРЕСА_2  з приводу користування майном.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
За положеннями частини першої статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Таким чином, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Виходячи з аналізу статті 358 ЦК України можна дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. 
Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Установивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 , розмір часток ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спільному майні по , існування між сторонами спору про порядок користування майном, наявність можливості виділити у користування кожній із сторін окремої ізольованої кімнати, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для встановлення порядку користування спірною квартирою.
Так, порядок користування квартирою АДРЕСА_2  у межах позовних вимог враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, задля забезпечення якого можливо відійти від відповідності реальних часток, виділених у користування, ідеальним часткам у праві власності, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність при вирішенні судом питання про визначення порядку користування квартирою, яка складається з кімнати 2-2 площею 16,4 кв.м та кімнати 2-3 площею 17,8 кв.м.
З огляду на незначну відмінність площі 16,4 кв.м кімнати 2-2 від площі 17,8 кв.м кімнати 2-3 порядок користування спірною квартирою за варіантом, запропонованим ОСОБА_1 , не призводить до порушення прав іншого співвласника ОСОБА_4 .
Встановлення порядку користування квартирою  АДРЕСА_2 , за яким виділено у користування ОСОБА_1  житлову кімнату площею 17,8 кв.м, виділено у користування ОСОБА_4  житлову кімнату площею 16,4 кв.м ураховує інтереси позивача ОСОБА_1  щодо наявності балкону у кімнаті, визначеній для користування останнього.
Разом з тим іншого варіанту користування спірною квартирою ОСОБА_4 не запропоновано.
За таких обставин посилання ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що кімната площею 17,8 кв.м не може бути виділена у користування ОСОБА_1 , оскільки має вихід на балкон, краще підходить для проживання ОСОБА_4 з сином ОСОБА_9 , який є інвалідом 1 групи з дитинства, потребує стороннього догляду не заслуговують на увагу.
Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу щодо встановлення між попереднім співвласником ОСОБА_6 та ОСОБА_1 порядку користування квартирою АДРЕСА_2 , за яким у користування ОСОБА_1 виділено кімнату площею 16,4 кв.м.
На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із положеннями частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
У матеріалах справи відсутні докази встановлення між попереднім співвласником ОСОБА_6 та співвласником ОСОБА_1 порядку користування квартирою АДРЕСА_2 .
У постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 641/3624/16-ц (провадження № 61-25777св18) зазначено, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування квартирою має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд.
Крім того, факт не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, на який посилається ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу, не свідчить про відсутність спору між сторонами та не позбавляє ОСОБА_1 права на встановлення порядку користування квартирою.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2023 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року.

Отже, додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року втрачає силу.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гриценко Володимир Володимирович, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 січня 2023 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 лютого 2023 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, 
Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про встановлення порядку користування квартирою задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , а саме виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 17,8 кв.м, виділити у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 16,4 кв.м, залишити у спільному користуванні кухню, коридор, ванну кімнату з вбиральнею (санвузол).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                                                  Н. Ю. Половінкіна

Судді                                                                                 О. О. Одинак

М.І. Кулянда