ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року	Львів	Справа № 300/3806/22 пров. № А/857/3150/23	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Матковської З.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 року (рішення ухвалене у м. Івано-Франківську судом у складі головуючого судді Чуприни О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік та 2021 рік, та зобов`язання нарахувати і виплатити додаткові доплати передбачені постановою Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020, а також стягнення з 26.08.2022 середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку,-

                                                     ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік та 2021 рік, та зобов`язання нарахувати і виплатити додаткові доплати передбачені постановою Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що 24.08.2022, згідно наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №355 о/с на підставі частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Надвірнянського районного відділу поліції з 25.08.2022 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби), з виплатою компенсації за 17 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році. Проте при звільненні зі служби в поліції відповідач протиправно не провів з ним повний розрахунок, зокрема, не нарахував і не виплатив грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік – 10 діб у розмірі 2 667,04 гривень та 2021 рік – 30 діб у розмірі 14 712,40 гривень. Просив позов задоволити.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік у кількості 10 діб і за 2021 рік у кількості 30 діб. Зобов`язано Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 40108798) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік у розмірі 4 128,46 гривень (чотири тисячі сто двадцять вісім гривень сорок шість копійок) і за 2021 рік у розмірі 12 385,37 гривень (дванадцять тисяч триста вісімдесят п`ять гривень тридцять сім копійок).
Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задоволити в повному обсязі.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 15.08.2017 проходив службу на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Надвірнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, а з 19.02.2021 – на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Надвірнянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області. Дана обставина підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 15.08.2017, поясненнями позивача і не заперечується відповідачем.
Згідно наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №355 о/с на підставі частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Надвірнянського районного відділу поліції з 25.08.2022 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби), з виплатою компенсації за 17 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році.
На день звільнення позивач мав такі види невикористаних відпусток: частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік у кількості 10 діб; частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 30 діб; частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік у кількості 17 діб, що підтверджується довідкою Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 14.08.2022 за №441, та не заперечується сторонами (а.с.22).
При проведенні розрахунку позивачу виплачена грошова компенсація за частину невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік у кількості 17 діб в розмірі 2  997,00 гривень, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка від 11.11.2022, видана Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (а.с.104).
На думку позивача при його звільненні зі служби в поліції, відповідач безпідставно не виплатив компенсацію за невикористані 10 діб щорічної основної відпустки за 2017 рік і 30 діб – за 2021 рік.
Згідно пояснень позивача, які засвідчуються довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про розмір грошового забезпечення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 від 31.08.2022 за №10аз/108/05/29-2022, останньому нараховано і виплачено додаткову доплату за забезпечення життєдіяльності населення в умовах карантинних обмежень, відповідно до Постанови №375 за липень 2020 року в розмірі 21  244,13 гривень, за серпень 2020 року – 5  972,03 гривень, за грудень 2020 року – 24  845,14 гривень і за липень 2021 року – 10  067,66 гривень.
Вважаючи протиправною бездіяльність ГУНП в Івано-Франківській області щодо невиплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік і 2021 рік та додаткової доплати, передбаченої Постановою №375 за період з 01.01.2021 по 01.07.2021 та з 01.08.2021 по 31.01.2022, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, ставлячи вимогу про зобов`язання здійснити виплату такої грошової компенсації і додаткових доплат, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 за №580-VIII (надалі по тексту також – Закон №580-VIII).
Згідно частин 1 і 3 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).
Згідно з частинами 1 і 2 статті 92 Закону України "Про Національну поліцію"  поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Відповідно до частин 10-11 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.
За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 за №260 (надалі по тексту також - Порядок №260).
Порядок надання відпусток регламентований пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260.
Поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Закон України "Про відпустки" установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Нормами статті 4 Закону №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Частиною 1 статті 24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної щорічної відпустки за попередні роки у Законі №580-VIII та Порядку №260, при вирішенні спору щодо компенсації позивачу невикористаної частини щорічної відпустки за 2017 і щорічної відпустки за 2021 роки, підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Апеляційним судом встановлено, та вбачається з довідки Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 14.08.2022 за №441, підтверджено, що залишок не використаної позивачем щорічної оплачуваної відпустки поліцейського складає: за 2017 рік – 10 діб, за 2021 рік – 30 діб і за 2022 рік – 17 діб.
Зміст наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 24.08.2022 за №355 о/с, яким звільнено зі служби позивача, свідчить про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за 17 діб невикористаної відпустки у 2022 році. При цьому такий наказ не містить жодних даних щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік у кількості 10 діб і за 2021 рік у кількості 30 діб.
Відтак, на час прийняття наказу від 24.08.2022, відповідач протиправно не здійснив з позивачем належних розрахунків щодо нарахування та виплати останньому грошової компенсації за невикористану ним частину щорічної чергових відпусток за 2017 рік у кількості 10 діб і за 2021 рік - 30 діб.
Норми матеріального права не ставлять в залежність зміст обов`язку роботодавця при звільненні з роботи від обставини подання чи не подання рапорту/заяви на використання чи не використання відпустки, право на отримання якої набуте до звільнення. Відсутність такого рапорту/заяви свідчить, що працівник, який звільняється, не бажає використовувати таку відпустку, а відтак у роботодавця залишається єдина правомірна поведінка – нарахувати і виплатити компенсацію.
Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Івано-Франківській області від 12.01.2023 за №20 про розрахунок компенсації за невикористану відпустку старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (а.с.189). 
За змістом коментованої довідки, відповідачем здійснено розрахунок компенсації за невикористану відпустку позивача згідно Постанови №100 в загальному розмірі 16  513,83 гривень (за 2017 рік – 4  128,46 гривень і за 2021 рік – 12  385,37 гривень), та відповідно до Закону №580-VIII в загальному розмірі 7  053,33 гривень (за 2017 рік – 1  763,33 гривень і за 2021 рік – 5  290,00 гривень).
Відтак, відповідач здійснив розрахунок компенсації за невикористану відпустку, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 . Позивач, в свою чергу, жодним чином не заперечив щодо вірного визначення відповідачем такого розміру розрахунок компенсації за невикористану відпустку.
Відповідачем самостійно здійснено розрахунок компенсації за невикористану відпустку, а також висновок суду про необхідність застосування у спірних правовідносинах положень частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України, підлягає виплаті ОСОБА_1 компенсація за невикористану відпустку, обчислену відповідно до Порядку №100 за 2017 рік в розмірі 4  128,46 гривень і за 2021 рік в розмірі 12  385,37 гривень.
Апеляційний суд не бере до уваги інший розрахунок такої компенсації в загальному розмірі 7  053,33 гривень (за 2017 рік – 1  763,33 гривень і за 2021 рік – 5  290,00 гривень), так як останній складений відповідачем за нормами Закону №580-VIII і Порядку №260, які врегульовують формулу обчислення компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, яку у спірний правовідносинах за 2022 рік виплачено.
Приписи Закону №580-VIII і Порядку №260 не передбачають у правовідносинах публічної служби в Національній поліції України порядок нарахування і виплату, в тому числі формулу обчислення компенсації за невикористану відпустку за інший період ніж рік звільнення. А тому, суд керується в даному випадку положеннями Постанови №100.
Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частинами 1 і 2 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі про офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
В контексті застосування у спірних правовідносинах юридичного визначення середнього заробітку працівника, то останнє визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100.
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (абзаци 1 і 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100).
Пунктом 5 розділу ІV Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
ОСОБА_1 проходив службу у Національній поліції України, який наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №355о/с на підставі частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 25.08.2022 звільнений зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) (а.с.137).
Останньою датою проходження публічної служби є 25.08.2022, про що зазначено в наказі від 24.08.2022 за №355/о/с, тобто 25.08.2022 є останнім робочим днем.
Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Івано-Франківській області від 12.01.2023 за №20 розмір компенсації за невикористану відпустку позивача, розрахований згідно Постанови №100, становить в загальному 16  513,83 гривень, який не виплачений позивачу станом на день розгляду справи.
Відтак, відповідачем не виконано обов`язку в частині повного розрахунку з позивачем при звільненні, а розмір грошової компенсації за невикористану відпустку, який слід враховувати при обчисленні середнього заробітку є сума коштів, яка розрахована відповідачем у довідці від 12.01.2023 за №20 – 16  513,83 гривень.
Станом на дату звільнення позивача зі служби в поліції – 25.08.2022 відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум відповідачем не проведена, що є порушенням вимог статті 116 КЗпП України.
Період затримки розрахунку з позивачем при звільненні розпочинається з 26.08.2022 (наступний перший день після звільнення), оскільки 25.08.2022 є останнім робочим днем позивача.
Досліджуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, суд дійшов наступних висновків.
За наслідками судового розгляду суд ухвалює відповідне рішення, відновлюючи порушене право позивача на конкретну календарну дату, тобто публічно-правовий спір вирішується у ретроспективі спірних правовідносин, а його процесуальне завершення оформляється судовим рішенням.
Позивач у позовній заяві вказує на розмір одноденного заробітку 1  216,99 гривень, визначеного із суми грошового забезпечення за два місяці перед звільненням, а саме червень-липень 2022 року в загальному розмірі 74  236,46 гривень. 
Відповідачем подано довідку №720 від 11.11.2022, яка засвідчує склад грошового забезпечення ОСОБА_1 за червень і липень 2022 року в розмірі         15  195,02 гривень та 12  241,44 гривень відповідно, що в загальному становить 27 436,46 гривень. Сума грошового забезпечення, яке враховане при обчисленні середньомісячного грошового забезпечення становить 22  990,58 гривень (тобто без врахування індексації 2  170,88 гривень і 2  275,00 гривень). Сума середньоденного забезпечення при ділення 22  990,58 гривень на 61 календарний день складає 376,89 гривень, а сума середньомісячного забезпечення при ділення 22  990,58 гривень на 2 календарні місяці дорівнює  11  495,15 гривень (а.с.119).
Апеляційний суд вважає довідку від №720 від 11.11.2022 належним доказом, яку слід взяти до уваги на підтвердження розміру середньоденного забезпечення позивача так як така довідка складена за правилами Постанови №100.
Період затримки розрахунку при звільненні обраховується починаючи з першого дня після звільнення до ухвалення судом рішення у даній справі (26.08.2022 до 16.01.2023) становить 144 календарних днів. 
Середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 54  272,16 гривень, за формулою 376,89 гривень (середньоденне грошове забезпечення) * (помножено на) 144 (календарні дні періоду затримки виплати компенсації за невикористану відпустку).
Відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП України правил, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум коштів за період з 26.08.2022 до 16.01.2023 в розмірі 54  272,16 гривень.
Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 50  845,04 гривень, з яких: грошове забезпечення 34  331,21 гривень (67,52%) та компенсація за невикористану відпустку (яка не виплачена відповідачем) 16  513,83 гривень (32,48%).
Сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку, становить 54  272,16 гривень (376,89 х 144, з яких 376,89 гривень, середньоденне грошове забезпечення, 144 календарних днів період затримки розрахунку при звільненні).
Відтак, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 17  627,60 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (32,48% від 54  272,16).
Даний висновок суду щодо пропорційності відшкодування та порядку розрахунку сум, які підлягають присудженню працівнику за затримку розрахунку при звільненні відповідає застосуванню норм статей 116-117 КЗпП України, викладеній в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
Згідно підпункту 164.1.1. пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України (надалі по тексту також - ПК України) загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Підпункт 168.1.1. пункту 168.1 статті 168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
У матеріалах справи наявний лист Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Івано-Франківській області №15аз/108/29/01-2022 від 17.10.2022, наданий на адвокатський запит від 04.10.2022 за №312-22. 
Зі змісту листа слідує, що видатки на виплату доплати передбаченої Постановою №375 здійснювались за окремою бюджетною програмою КПКВК-1007070 "Здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками". 
Апеляційним судом встановлено, що начальником ГУНП в Івано-Франківській області видано наказ №255 о/с від 28.07.2021, яким визначено персональний перелік поліцейських ГУНП в Івано-Франківській області, що забезпечували правопорядок і безпеку громадян та внаслідок виконання своїх обов`язків мали безпосередній контакт з населенням (а.с.138-140). До вказаного переліку включено, зокрема, і ОСОБА_1 , та встановлено додаткову доплату до грошового забезпечення у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення пропорційно до відпрацьованого часу в особливих умовах за період з січня 2021 року по 17 лютого 2021 року.
За вищевказаною бюджетною програмою у липні 2021 року для ГУНП в Івано-Франківській області затверджено і виділено бюджетні асигнування, які забезпечили виплату цієї доплати поліцейським, в тому числі ОСОБА_1 за січень 2021 року та 17 днів лютого 2021 року в загальному розмірі 9  916,65 гривень. 
Дана обставина підтверджується витягом із Відомості №16 на виплату доплати поліцейським згідно Постановою №375 у липні 2021 року та не заперечується позивачем. 
Таким чином, згідно пояснень відповідача, виділені у 2021 році асигнування були використані ГУНП в Івано-Франківській області у повному обсязі. У подальшому у 2021 та 2022 роках такі асигнування для ГУНП в Івано-Франківській області не виділялись, тому накази про встановлення доплати поліцейським ГУНП в Івано-Франківській області не затверджувались, нарахування та виплата такої доплати не здійснювалось.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-

                                                  ПОСТАНОВИЛА:          

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 року у справі №300/3806/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	З. М. Матковська