ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2023 року 
м. Київ
справа № 826/18089/16
адміністративне провадження № К/9901/50256/18  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів - Тацій Л.В., Чиркіна С.М.,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Бужак Н.П. (головуючий), суддів: Костюк Л.О., Шурка О.І. у справі за позовом Національного банку України (далі - НБУ) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), третя особа: Державна фіскальна служба України, про скасування рішення, - 
ОПИСОВА ЧАСТИНА          
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
1. Позивач звернувся до суду з позовом у якому просив:
- скасувати рішення Виконавчої дирекції Фонду від 3 жовтня 2016 року №2017 «Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави» повністю.
1.1 На обґрунтування позовних вимог НБУ посилається, зокрема, на статтю 46 Закону України від      23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон №4452-VI), у якій вказано, що з дня початку процедури ліквідації банку втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.
2. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 26 січня 2018 року відмовив у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що дії уповноваженої особи Фонду щодо продажу майна банку (у тому числі, що є предметом застави) безпосередньо пов`язані із здійсненням ліквідаційної процедури банку, що охоплюється виключенням стосовно виникнення зобов`язань зі сплати, зокрема, податків передбачених частиною третьою статті 46 Закону         №4452-VI. 
Ураховуючи те, що банки є платниками податку на додану вартість (далі - ПДВ) до їх ліквідації, суд дійшов висновку про те, що приймаючи оскаржуване рішення про врахування податку на ПДВ при реалізації майна банків, що є предметом застави, відповідач діяв у межах повноважень та на підставі вимог чинного законодавства. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Виконавчої дирекції Фонду від 3 жовтня 2016 року №2017 «Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави», з огляду на що відмовив у задоволенні позовних вимог.
3. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 10 квітня 2018 року скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року та ухвалив нове, яким позовні вимоги задовольнив.
Визнав протиправним та скасував рішення Виконавчої дирекції Фонду від 3 жовтня 2016 року №2017 "Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави".
3.1 Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, суд апеляційної інстанції виходив із того, що під час тимчасової адміністрації банку або його ліквідації уповноваженою особою Фонду, погашення сум грошових зобов`язань здійснюється у порядку встановленому Законом №4452-VI, при цьому нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) під час тимчасової адміністрації не здійснюється.
Передбачений Податковим кодексом України (далі - ПК України, Кодекс, відповідно) загальний порядок сплати податків не поширюється на майно банку після порушення процедури ліквідації банку, а здійснюється з врахуванням черговості задоволення вимог у передбаченому Законом №4452-VI порядку в межах ліквідаційної процедури шляхом заявлення таких вимог уповноваженій особі Фонду.  За таких обставин, рішення Виконавчої дирекції Фонду від 3 жовтня 2016 року №2017 "Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави" підлягає скасуванню.
4. Судами попередніх інстанцій встановлено:
4.1 Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 3 жовтня 2016 року №2017 "Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави" на підставі частини шостої, пункту чотирнадцятого частини п`ятої статті 12, частини першої статті 48, частини третьої статті 52 Закону №4452-VI, статей 184, 185, 200, 202 ПК України, з метою належного виконання неплатоспроможними банками зобов`язань щодо задоволення вимог кредиторів, Виконавча дирекція Фонду вирішила: 1 - «Банки, що перебувають в процедурі ліквідації, при здійсненні реалізації майна, яке є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, до дати виключення їх з реєстру платників ПДВ зобов`язані визначати за операціями з реалізації майна податкові зобов`язання з врахування ПДВ у порядку, визначеному Податковим кодексом України»; 2 - «Вартість/ціна заставленого майна банків, які перебувають на обліку як платники ПДВ, для його реалізації з метою позачергового задоволення вимог заставодержателів, на підставі частини третьої статті 52 Закону, визначається з урахуванням податку на додану вартість»; 3 - «Спрямування коштів для позачергового задоволення вимог заставодержателів за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна банків, що є предметом застави, здійснюється за вирахуванням ПДВ»; 4 - «Розрахунок витрат Фонду, що відшкодовуються заставодержателем здійснюється у відсотковому відношенні до сум, отриманих від реалізації заставленого майна за вирахуванням ПДВ»; 5 - «Департаменту консолідованого продажу та управління активами при винесенні на розгляд дирекції Фонду питань щодо затвердження початкової вартості реалізації майна банків, що є предметом застави, забезпечити відображення вартості майна окремими рядками з врахуванням ПДВ та без врахування ПДВ»; 6 - «Погодження із заставодержателем початкової вартості реалізації майна банків, що є предметом застави, здійснюється без врахування ПДВ»; 7 - «Відділу стратегії та нормативно-методологічного забезпечення та Фінансовому департаменту забезпечити внесення змін до Порядку здійснення та розрахунку витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на утримання та продаж заставленого майна, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 11 лютого 2016 року №138, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 березня 2016 року №353/28483, у частині визначення суми, отриманої від реалізації заставленого майна без врахування ПДВ»; 8 - «Департаменту врегулювання неплатоспроможності банків забезпечити доведення цього рішення до відома уповноважених осіб Фонду для врахування в роботі».
4.2 Уважаючи вищезазначене рішення протиправним та таким, що прийнято з порушенням норм законодавства, з метою відновлення порушеного права, позивач звернувся до суду за захистом з цим позовом.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5. Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Фонд звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня    2018 року та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року.
5.1. На обґрунтування касаційної скарги Фонд зазначив, що ПК України не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу, зокрема, з банків, на які поширюються норми Закону №4452-VI. Кодекс визнає пріоритетність застосування спеціальних норм Закону №4452-VI, закріплених пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень, у частині погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. Однак, обов`язок щодо нарахування та декларування податку на додану вартість продовжує діяти і має виконуватись неплатоспроможним банком у порядку, передбаченому Кодексом.
Фонд зазначає, що нарахування та декларування податків і зборів повинно проводитися банками в стані ліквідації згідно з вимогами Кодексу, а питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу регулюються виключно Законом №4452-VI.
У будь-якому випадку відповідно до вимог Кодексу неплатоспроможні банки, які лишаються платниками ПДВ до дати виключення їх з реєстру платників податків ПДВ, зобов`язані нараховувати ПДВ. Проте, погашення таких податкових зобов`язань перед ДФС України відбувається за процедурою не Кодексу, а спеціального Закону №4452-VI.
Закон №4452-VI не звільняє неплатоспроможні банки від необхідності нарахування податків, що передбачена Кодексом, так само як і не звільняє від обов`язку їх сплати, однак встановлює особливий порядок погашення податкових зобов`язань.
Крім того, звертає увагу на те, що в дійсності Фонд відповідно до приписів діючого законодавства здійснює оцінку об`єкту продажу, погоджують з заставодержателем (НБУ) початкову ціну реалізації майна, потім відповідно до вимог Кодексу нараховують на цю ціну ПДВ і здійснюють його продаж.
При цьому порушень прав НБУ, як заставодержателя майна, під час продажу якого нараховується ПДВ, не відбувається, оскільки в результаті в будь-якому випадку він отримує погоджену початкову вартість продажу такого майна, що визначається ним же без ПДВ і не може за будь-яких обставин претендувати на суму самого ПДВ, яке підлягає сплаті до Державного бюджету України. Зменшення такої вартості за рахунок вирахування ПДВ не відбувається.
6. НБУ подав відзив на касаційну скаргу. Зазначає, що згідно частини третьої статті 46 Закону   №4452-VI під час здійснення ліквідації, у банку не виникає жодних додатковий зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів, обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.
6.1 Уважає, що рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому у задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити.
Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), уважає за необхідне зазначити наступне.
8. ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу (пункт 1.1 статті 1 ПК України).
9. ПК України не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій (пункт 1. 3 статті 1 ПК України).
10. Згідно підпункту 14.1.156. пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк);
11. За змістом пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
12. Відповідно до статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.
13. Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку (пункт 37.2 статті 37 ПК України).
14. Згідно підпунктів 37.3.1, 37.3.3 пункту 37.3 статті 37 ПК України підставами для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є, зокрема, ліквідація юридичної особи; втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом.
15. При цьому згідно абзацу 3 пункту 63.3 статті 63 ПК України об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.
16. Згідно з підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.
17. Під постачанням товарів розуміється будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (підпункт 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Кодексу).
18. Відповідно до положень підпункту 194.1.1 пункту 194.1 статті 194 ПК України податок становить 20 відсотків, 7 відсотків бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг.
19. ПК України не передбачає будь-яких виключень щодо нарахування та сплати ПДВ банками, які перебувають у стадії ліквідації.
20. Відповідно до частини сьомої статті 77 Закону України від 7 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність» процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
21. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно з нормами Кодексу, ПДВ додається до ціни товарів, особа (у тому числі банк, що перебуває у стадії ліквідації), зареєстрована як платник ПДВ, при здійсненні операції з постачання товарів, які є об`єктом оподаткування ПДВ, до дати виключення її з реєстру платників ПДВ (включно) зобов`язана визначити за такими операціями податкові зобов`язання з ПДВ у загальновстановленому порядку.
22. Щодо вимог за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, і посилання позивача на те, що вони можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону колегія суддів зазначає таке.
23. Законом №4452-VI визначено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулювання відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
24. Згідно частин першої, другої статті 45 Закону №4452-VI Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.
25. Частиною п`ятою статті 45 Закону №4452-VI визначено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.
26. Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина перша статті 49 Закону №4452-VI).
27. Пунктом 7 частини другої, частиною третьою статті 46 Закону №4452-VI, визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.
28. Ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність». Аналогічне визначення терміну «ліквідація» банку міститься і в Законі України «Про банки і банківську діяльність» (стаття 2 Закону №4452-VI).
29. За приписами статті 4 Закону №4452-VI однією з функцій Фонду є здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків. Фонд організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.
30. Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 48 Закону №4452-VI Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.
31. Статтею 50 Закону №4452-VI встановлено, що з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також ліцензія, гудвіл. Майно банку, що включається до ліквідаційної маси, підлягає оцінці Фондом у порядку, встановленому Фондом. Перелік майна банку, що підлягає оцінці суб`єктами оціночної діяльності, встановлюється Фондом. Для проведення оцінки майна Фонд має право залучати суб`єктів оціночної діяльності з оплатою їх послуг за рахунок ліквідаційної маси банку.
32. Згідно статті 51 Закону №4452-VI, виконавча дирекція Фонду затверджує заходи з передпродажної підготовки майна одного або кількох банків (майно, об`єднане у пули активів, цілісні майнові комплекси, пакети акцій тощо), ремонту основних засобів, добудови об`єктів незавершеного будівництва, реалізації девелоперських проектів (зокрема операцій з експлуатації нерухомості) на належних банку земельних ділянках із залученням інвестицій, вилучення з непридатного для експлуатації майна окремих деталей, вузлів, агрегатів тощо для подальшої реалізації. Після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк.
33. Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 5 липня 2012 року №2 затверджено Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (далі - Положення), яке розроблено на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", "Про банки і банківську діяльність" та встановлює порядок прийняття рішень та вчинення дій Фондом щодо виведення з ринку банку, який визнаний неплатоспроможним рішенням Національного банку України.
34. Відповідно до пункту 1.5 Положення його метою є врегулювання процесу виведення окремого неплатоспроможного банку з ринку відповідно до Закону. У процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку Фонд виконує функції тимчасового адміністратора або ліквідатора неплатоспроможного банку.
35. За визначеннями, які містяться в пункті 2.1 Положення організація реалізації майна банку, що ліквідується - заходи, що вживаються Фондом, щодо передпродажної підготовки, ремонту, добудови, реалізації девелоперських проектів, вилучення з непридатного для експлуатації майна окремих деталей, вузлів, агрегатів тощо для їх подальшої реалізації, оцінки, вибору способу, порядку формування лотів (у тому числі консолідація активів декількох банків) та умов відчуження майна шляхом прийняття відповідних рішень, реалізація яких покладається на уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку.
36. Разом із тим, відповідно до пункту 2.3 Розділу V Положення з дня початку процедури ліквідації банку укладення правочинів, пов`язаних із відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається у порядку, передбаченому статтею 51 Закону.
37. Згідно з пунктом 2.6 Розділу V Положення Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій(им) особі(ам) Фонду на ліквідацію банку з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема: виконує повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу та виконує функції з управління та продає майно банку; здійснює грошові операції (отримання коштів у рахунок погашення заборгованості боржниками неплатоспроможного банку, приймання оплати за продане майно, оплата послуг осіб, залучених Фондом або уповноваженою особою Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень), та операції з готівкою (виплата вихідної допомоги звільненим працівникам неплатоспроможного банку, витрати на відрядження тощо) з метою забезпечення процедури ліквідації банку.
38. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії уповноваженої особи Фонду щодо продажу майна банку (у тому числі, що є предметом застави) безпосередньо пов`язані із здійсненням ліквідаційної процедури банку, що охоплюється виключенням стосовно відсутності зобов`язань зі сплати, зокрема податків, передбачених частиною третьою статті 46 Закону       №4452-VI. Тому, враховуючи, що банки є платниками ПДВ до їх ліквідації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що приймаючи оскаржуване рішення про врахування ПДВ відповідач діяв в межах повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства. За таких обставин, відсутні підстави для скасування рішення Виконавчої дирекції Фонду від 3 жовтня          2016 року №2017 «Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави». 
39. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції діяв з додержанням норм матеріального і процесуального права.
40. Проте, суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким позов задовольнив.
41. Відповідно до частини першої статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону..
42. З огляду на наведене, касаційну скаргу слід задовольнити, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», статтями 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.  
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року скасувати, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач                                                                                          В.М. Шарапа
Судді:                                                                                                              Л.В. Тацій                                                                                                                                   С.М. Чиркін