Постанова
Іменем України
 
02 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 357/9105/18
провадження № 61-9751св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю Агрокомплекс «Узин», державний реєстратор Комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Юлія Юріївна,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Марценюк Лесі Анатоліївни на постанову Київського апеляційного суду                                   від 06 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Заришняк Г. М.,                Рубан С. М.
 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомплекс «Узин», державного реєстратора Комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Юлії Юріївни про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно та припинення права оренди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода» (далі -                            ТОВ «Олійникова Слобода») у серпні 2018 року звернулося до суду з вищевказаним позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, і остаточно просило:
- визнати недійсним договір оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрокомплекс «Узин» (далі - ТОВ Агрокомплекс «Узин») щодо земельної ділянки площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0008;
- визнати недійсним договір оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» щодо земельної ділянки площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0009;
- скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав»                       (далі - КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав») Мироненко Ю. Ю. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди, індексний номер 40129668 від 15 березня 2018 року 14:21:27 та припинити право оренди ТОВ Агрокомплекс «Узин» на земельну ділянку площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0008, що виникло на підставі договору оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, укладеного між                     ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин»;
- скасувати рішення державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди, індексний номер 40129005                           від 15 березня 2018 року 14:03:18 та припинити право оренди ТОВ Агрокомплекс «Узин» на земельну ділянку площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0009, що виникло на підставі договору оренди землі № б/н                           від 05 березня 2018 року, укладеного між  ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин».
На обґрунтування позовних вимог ТОВ «Олійникова Слобода» посилалося на те, що відповідно до договору оренди землі № 38 від 17 червня 2013 року у нього в оренді перебувала належна ОСОБА_1 земельна ділянка площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0008, яка знаходиться у межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Строк оренди - 10 років.
Державна реєстрація права оренди за ТОВ «Олійникова Слобода» на спірну земельну ділянку проведена державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області                   Матушевич О. В. на підставі рішення від 12 вересня 2013 року за індексним номером 5817847.
Також на підставі договору оренди землі № б/н від 18 червня 2015 року у нього в оренді перебувала належна ОСОБА_1 земельна ділянка площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0009, яка знаходиться у межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Строк оренди - 10 років.
Державна реєстрація права оренди за ТОВ «Олійникова Слобода» на неї проведена державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Гречінською Н. П. на підставі рішення                             від 02 листопада 2015 року за індексним номером 25762082.
З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                                         ТОВ «Олійникова Слобода» стало відомо, що орендовані у ОСОБА_1 земельні ділянки передані в оренду іншій особі - ТОВ Агрокомплекс «Узин», про що укладено договори оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, право оренди за якими зареєстровано відповідно до рішення державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю., про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди, індексний номер: 40129668, 40129005 від 15 березня 2018 року.
Вважає, що такі дії ОСОБА_1 суперечать частині першій статті 792 ЦК України, пункту «б» частини першої статті 95 ЗК України, статтям 13, 24, 25, 31 Закону України «Про оренду землі»  та умовам договорів оренди землі № 38 від 17 червня 2013 року, № б/н від 02 листопада 2015 року, у зв`язку із чим на підставі частини першої статті 215 ЦК України договори оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року мають бути визнані недійсними. 
Рішення державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди, індексний номер 40129668, 40129005 від 15 березня 2018 року відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та у зв`язку із порушенням статей 10, 19, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» мають бути скасовані.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 01 квітня                     2021 року  позов залишив без задоволення.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що будь-яких порушень Закону при укладенні договорів оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року судом не встановлено, в зв`язку із чим підстав визнавати його недійсним немає.
Київський апеляційний суд постановою від 06 вересня 2022 року апеляційну скаргу  ТОВ «Олійникова Слобода» задовольнив частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня              2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Визнав недійсним договір оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» щодо земельної ділянки площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0008.
Визнав недійсним договір оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» щодо земельної ділянки площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0009.
Скасував рішення державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди, індексний номер 40129668                    від 15 березня 2018 року 14:21:27 та припинив право оренди ТОВ Агрокомплекс «Узин» на земельну ділянку площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0008, що виникло на підставі договору оренди землі № б/н                          від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин».
Скасував рішення державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю, про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди, індексний номер 40129005                      від 15 березня 2018 року 14:03:18 та припинив право оренди ТОВ Агрокомплекс «Узин» на земельну ділянку площею 2,28 га з кадастровим номером 3220484400:03:004:0009, що виникло на підставі договору оренди землі № б/н                       від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин».
У задоволенні позовних вимог ТОВ «Олійникова Слобода» до державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю. відмовив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Олійникова Слобода» витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 810 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі                            23 110,56 грн.
Стягнув з ТОВ «Узин» на користь ТОВ «Олійникова Слобода» витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 810 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі                          23 110,56 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що укладення договору оренди землі з іншим орендарем без попереднього припинення або розірвання договору оренди землі з дійсним орендарем земельної ділянки суперечить нормам ЦК України, ЗК України, Закону України «Про оренду землі» та порушує права орендаря, якому ця земельна ділянка була передана в оренду раніше.
Зважаючи на те, що на дату укладення оспорюваних договорів оренди                                     від 05 березня 2018 року договір оренди, укладений ТОВ «Олійникова Слобода» з ОСОБА_1 був дійсним, не оспорений в судовому порядку, не був припинений або розірваний з підстав, визначених законом або договором, ОСОБА_1 не мала права передавати спірні земельні ділянки в оренду будь-якій іншій особі, в тому числі ТОВ Агрокомплекс «Узин», і відповідно укладати з нею договори оренди.
Таким чином, укладення ОСОБА_1 оспорюваного договору оренди з                             ТОВ Агрокомплекс «Узин» суперечить частині першій статті 792 ЦК України, статтям 13, 24, 25 Закону України «Про оренду землі» та умовам договорів оренди, оскільки позбавляє ТОВ «Олійникова Слобода» права користування земельною ділянкою та права самостійно господарювати на ній, за відсутності підстав для припинення або розірвання укладеного договору оренди, що є підставою для визнання договорів             від 05 березня 2018 року недійсними відповідно до частини першої статті 203, статті 215 ЦК України.
Суд першої інстанції помилково ототожнив поняття «державної реєстрації договору» із поняттям «державної реєстрації права оренди», оскільки у даних правовідносинах відбулося скасування державної реєстрації права оренди, а тому, незважаючи на наявність підписаного договору оренди, таке право не вважається набутим за відсутності його державної реєстрації, що прямо вбачається з вищенаведених норм законодавства у сфері оренди землі, а відтак такі доводи позивача ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до державного реєстратора                                  КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю., суд апеляційної інстанції виходив з того, що державний реєстратор є неналежним відповідачем, оскільки належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Марценюк Л. А. у жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подали касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статті 6, 202, 204, 210, 640 ЦК України, статті 125 ЗК України, статті 6 Закону України «Про оренду землі», без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі                                      № 357/8110/18 (провадження № 61-15401св19), від 30 липня 2020 року у справі                        № 357/7734/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 357/7886/18 (провадження                        № 61-14414св20), від 12 квітня 2021 року у справі № 357/8107/78 (провадження                    № 61-14415св20), від 11 травня 2021 року у справі № 357/7999/18 (провадження                  № 61-10444св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 357/8095/19 (провадження                № 61-4931св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 357/8115/18 (провадження            № 61-7411св21).
Апеляційний суд не врахував, що внаслідок скасування наказу Міністерства юстиції України № 727/5 від 15 березня 2018 року речове право на земельні ділянки не з`явилося у позивача, договори оренди не набули чинності.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі, не існувало ні постанови Київського апеляційного суду                      від 25 серпня 2021 року у справі № 357/9440/20, ні постанови Верховного Суду                   від 04 травня 2022 року, а також не існувало тих обставин, які ними було встановлено.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду                                                          від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, відсутність існування доказів на час прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Аналогічна правова позиція викладена з цього питання у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 911/3250/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 березня                  2019 року у справі № 916/4692/15.
Також судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, зокрема щодо того, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, без урахування висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі                          № 357/10397/19.
Визначаючи підстави позову, уточнюючи позовні вимоги, визначаючи доводи апеляційної скарги та обґрунтовуючи їх позивач не посилався на те, що чинність наказу Міністерства юстиції України № 727/5 від 15 березня 2018 року є підставою позову. Виключно в апеляційному суді позивач змінив підстави позову.
Також апеляційним судом неправильно застосовано положення статей 12, 14, 15 ЦК України, статті 79-1 ЗК України, статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження                       № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження                      № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження                    № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження                       № 12-304гс18), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження                        № 14-436цс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, щодо обрання належного способу захисту.
Апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», внаслідок чого порушив процесуальні норми права, а саме статтю 255 ЦПК України і не закрив провадження у справі в частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора та припинення права оренди, без урахування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20.
Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статті 215 ЦК України щодо права позивача оспорювати укладений ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» договір оренди, оскільки не є стороною договору оренди земельної ділянки від 05 березня 2018 року.
Крім того, апеляційним судом порушено норми процесуального права щодо пропорційності у цивільному судочинстві в частині співмірності витрат на оплату послуг адвоката, не враховано практику Верховного Суду про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, викладену у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15, від 01 серпня 2019 року у справі                            № 915/237/18, у додаткових постановах Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
  
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У листопаді 2022 року від ТОВ «Олійникова Слобода» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що визнання незаконним і скасування наказу Міністерства юстиції України № 727/5                                       від 15 березня 2018 року означає, що цей наказ  не створює жодних правових наслідків з моменту його прийняття і не впливає на чинність права оренди позивача, яке було зареєстроване скасованим Міністерством юстиції України рішенням державного реєстратора, що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у справах №№ 9901/777/18, 922/4818/15, 909/910/17, 910/17470/18, 234/8086/16-ц, 357/8110/18.
Суд першої інстанції на порушення норм процесуального права залишив без задоволення клопотання товариства про зупинення провадженні у цій справі до вирішення по суті справи № 357/9440/20, в якій предметом розгляду був наказ Міністерства юстиції України № 727/5 від 15 березня 2018 року, тому судове рішення не було предметом перегляду місцевим судом.
Враховуючи зазначене суд апеляційної інстанції правомірно взяв до уваги судові рішення у справі № 357/9440/20 та надав їм оцінку під час апеляційного перегляду. 
Можливість приєднання та врахування судом апеляційної інстанції нових доказів за таких обставин була підтверджена Верховним Судом у від 13 листопада 2019 року у справі № 641/8190/16-ц та від 08 травня 2019 року у справі № 910/1559/18, в яких мали подібні правовідносини.
Обставини встановлені у судовому рішенні у справі № 357/9440/20 доповнюють первісні обставини щодо наявності у ТОВ «Олійникова Слобода» права оренди земельних ділянок, що були викладені у позовній заяві, а посилання позивача на ці обставини не може вважатися зміною ним підстав позову (постанови Верховного Суду у справах №№ 924/1473/15, 761/33621/18, 552/3453/19, 640/9380/19).
Об`єднання земельних ділянок не припиняє права оренди, що виникло у землекористувача до її поділу.
Аргументи касаційної скарги про неспівмірність стягнутих на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу не є переконливими.   
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 27 жовтня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
Справа № 357/9105/18 надійшла до Верховного Суду 14 листопада 2022 року.
Верховний Суд ухвалою від 14 березня 2023 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).
Верховний Суд ухвалою від 26 квітня 2023 року поновив касаційне провадження у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з протоколом № 5 загальних зборів учасників ТОВ «Ім. Котовського»                             від 22 листопада 2016 року, ТОВ «Ім. Котовського» перейменоване на                                      ТОВ «Олійникова Слобода».
ОСОБА_1 належить земельна ділянка, яка має площу 2,280 га, кадастровий номер 3220484400:03:004:0008, та знаходиться в межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії РЗ № 284669 від 23 липня 2003 року.
Між ОСОБА_1 та ТОВ «Ім. Котовського» 17 червня 2013 року було укладено договір оренди землі № 38, відповідно до пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться: Київська область, Білоцерківський район, Олійниково-Слобідська сільська рада та належить орендодавцю на праві власності на підставі державного акта про право власності на землю серії РЗ № 284669, виданого Білоцерківською районного державною адміністрацією Київської області 23 липня 2003 року.
Згідно з пунктом 2 договору оренди землі в оренду передається земельна ділянка кадастровий номер 3220484400:03:004:0008, розташована на території Олійниково-Слобідської сільської ради загальною площею 2,280 га, в тому числі рілля 2,280 га.
Пунктом 5 договору оренди землі договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору, орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
Відповідно до пункту 6 договору оренди землі орендна плата нараховується та видається орендарем в розмірі 3 % від грошової оцінки земельної ділянки у грошовій, натуральній та відробітковій формах за добровільним рішенням власника земельної ділянки, що становить 1 262,88 грн.
Згідно з пунктом 16 договору оренди землі передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5 (п`ятиденний) строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.
Пунктом 37 договору оренди землі передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 17 червня 2013 року орендодавець ОСОБА_1 , з одного боку, передає, а орендар                                                    ТОВ «Ім. Котовського» в особі директора Голика П. В., який діє на підставі Статуту, з другого, приймає в строкове платне користування на умовах оренди земельну ділянку, кадастровий номер 3220484400:03:004:0008, що знаходиться в межах землекористування Олійниково-Слобідської сільської ради, загальною площею                2,280 га, у тому числі рілля 2,280 га.
Державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Матушевич О. В. 12 вересня 2013 року ухвалено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 5824387 та внесено запис про інше речове право № 2470836 від 04 вересня 2013 року, а саме про право оренди земельної ділянки за ТОВ «Ім. Котовського», що виникло згідно з договором оренди землі № 38 від 17 червня 2013 року.
ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» 05 березня 2018 року уклали договір оренди земельної ділянки № б/н, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Узинської міської об`єднаної територіальної громади села Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області.
Згідно з пунктом 2.1 договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня                2018 року в оренду передається земельна ділянка загальною                                              площею 2,2800 гектарів, яка розміщена на території Узинської міської об`єднаної територіальної громади села Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області. Право власності орендодавця на земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю                         серії РЗ № 284669, виданого на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Ради народних депутатів № 28 від 22 січня 2003 року.                      Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 406 від 23 липня 2003 року. Кадастровий номер земельної ділянки 3220484400:03:004:0008.
Пунктом 3.1 договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року передбачено, що договір укладено на 7 (сім) років від дати його реєстрації в установленому законодавством порядку.
Відповідно до пункту 12.1 договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 131026694 від 16 липня 2018 року за рішенням Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України № 40127608, запис про інше речове право № 2470836 від 04 вересня 2013 року скасований 15 березня 2018 року.
15 березня 2018 року державним реєстратором Комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю. ухвалено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40129668 та внесено запис про інше речове право № 2470536                  від 05 березня 2018 року, а саме про право оренди земельної ділянки за                                    ТОВ Агрокомплекс «Узин», що виникло на підставі договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року.
Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1167 від 22 квітня                       2015 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 2,280 га, кадастровий номер 3220484400:03:004:0009, та знаходиться в межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району.
ОСОБА_1 та ТОВ «Ім. Котовського» 18 червня 2015 року уклали договір оренди землі № б/н, відповідно до пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за адресою: Київська область, Білоцерківський район, Олійниково-Слобідська сільська рада та належить орендодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину                             № 1167 від 22 квітня 2015 року.
Згідно з пунктом 2 договору оренди землі № б/н від 18 червня 2015 року в оренду передається земельна ділянка кадастровий номер 3220484400:03:004:0009, розташована на території Олійниково-Слобідської сільської ради загальною площею 2,2800 га, в тому числі рілля 2,2800 га.
Пунктом 5 договору оренди землі № б/н від 18 червня 2015 року передбачено, що договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
Відповідно до пункту 6 договору оренди землі № б/н від 18 червня 2015 року орендна плата нараховується та видається орендарем в розмірі 3 % від грошової оцінки земельної ділянки у грошовій, натуральній та відробітковій формах за добровільним рішенням власника земельної ділянки, що становить 5 539,61 грн.
Згідно з пунктом 16 договору оренди землі № б/н від 18 червня 2015 року передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5 (п`ятиденний) строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.
Пунктом 37 договору оренди землі № б/н від 18 червня 2015 року цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 18 червня 2015 року орендодавець ОСОБА_1 з одного боку, передає, а орендар                                                   ТОВ «Ім. Котовського» в особі директора Голика П. В., який діє на підставі статуту, з другого, приймає в строкове платне користування на умовах оренди земельну ділянку, кадастровий номер 3220484400:03:004:0009, що знаходиться в межах землекористування Олійниково-Слобідської сільської ради загальною площею 2,280 га, у тому числі рілля 2,280 га.
02 листопада 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Таращанського районного управління юстиції Київської області Гречінською Н. П. ухвалено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25762082.
05 березня 2018 року ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» уклали договір оренди земельної ділянки № б/н.
Відповідно до пункту 1.1 договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня                        2018 року орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Узинської міської об`єднаної територіальної громади                         село Олійникова Слобода, Білоцерківського району, Київської області.
Згідно з пунктом 2.1 договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня                 2018 року, в оренду передається земельна ділянка загальною площею                                2,2800 гектарів, яка розміщена на території Узинської міської об`єднаної територіальної громади села Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області. Право власності орендодавця на земельну ділянку підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1167                         від 22 квітня 2015 року та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 квітня 2015 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 622882232204. Кадастровий номер земельної ділянки 3220484400:03:004:0009».
Згідно з пунктом 3.1 договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня                      2018 року договір укладено на 7 років від дати його реєстрації в установленому законодавством порядку.
Відповідно до пункту 12.1 договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 131026798 від 16 липня 2018 року за рішенням Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України № 40127608 запис про інше речове право           № 11855195 від 30 жовтня 2015 року скасований 15 березня 2018 року.
15 березня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю. Ю. ухвалено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40129005, та внесено запис про інше речове право № 25253757                 від 05 березня 2018 року, а саме про право оренди земельної ділянки за                                      ТОВ Агрокомплекс «Узин», що виникло згідно з Договором оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року.
Апеляційним судом також встановлено, що наказом Міністерства юстиції України                             від 15 березня 2018 року № 727/5, зокрема скасовано реєстрацію права оренди                 ТОВ «Олійникова Слобода» на спірні земельні ділянки.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у справі                               № 357/9440/20 визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 727/5, у тому числі в частині скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Олійникова Слобода» на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3220484400:03:004:0008 та 3220484400:03:004:0009.
Постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року постанову апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в частині вирішення по суті позову про визнання незаконним та скасування наказу залишено без змін.

 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями статей 12, 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Однією з таких підстав відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України є договори та інші правочини.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Питання укладення договору, його форми та визначення моменту укладення передбачені у загальній частині ЦК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент укладення договорів оренди від 17 червня 2013 року та                                    від 18 червня 2015 року) договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У частинах першій, четвертій статті 639 ЦК України вказано, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
У частинах першій та другій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відносини у сфері найму (оренди) земельної ділянки регулюються ЦК України,                ЗК України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (частина перша статті 792 ЦК України).
Згідно зі статтями 1, 13 Закону України «Про оренду землі» орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
У частині першій статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент укладення договорів оренди від 17 червня 2013 року, від 18 червня 2015 року та               від 05 березня 2018 року) було визначено таку форму договору оренди, а саме: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально.
 05 грудня 2019 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року (далі - Закон № 340-IX), частину першу статті 14 Закону України «Про оренду землі» викладено в іншій редакції: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.
Істотними умовами договору оренди землі відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на час укладення договору оренди від 17 червня              2013 року) були: 1) об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) строк дії договору оренди; 3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; 4) умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; 5) умови збереження стану об`єкта оренди; 6) умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; 7) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 8) існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; 9) визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини;                              10) відповідальність сторін; 11) умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. 
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону було підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. 
За згодою сторін у договорі оренди землі могли бути зазначені інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.
Істотними умовами договору оренди землі відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент укладення оспорюваного договору оренди від 10 грудня 2018 року) були: 1) об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) строк дії договору оренди; 3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
За згодою сторін у договорі оренди землі могли зазначатися інші умови.
05 грудня 2019 року Законом № 340-IX абзац третій частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» доповнено умовою про дату укладання договору оренди.
Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (частина перша статті 19 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладення договорів оренди).
05 грудня 2019 року Законом № 340-IX частину першу статті 19 Закону України «Про оренду землі» доповнено вимогою, що дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. 
Можна зробити висновок, що на законодавчому рівні встановлені чіткі і однозначні вимоги щодо форми і змісту договору оренди землі.
На час укладення договору оренди стаття 6 Закону України «Про оренду землі» передбачала, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору оренди від 17 червня 2013 року) передача об`єкта оренди орендарю здійснювалася орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. 
Стаття 17 Закону України «Про оренду землі» (у редакції Закону від 12 лютого                  2015 року № 191-VIII) передбачає, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
05 грудня 2019 року Законом № 340-IX частину першу статті 19 Закону України «Про оренду землі» доповнено нормою про те, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19), оскільки моменти укладення договору оренди землі та набрання ним чинності збігалися, то моментом укладення договору оренди землі на час дії частини третьої статті 640 ЦК України (до 01 січня 2013 року) вважалася саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили в договорі іншого релевантного вирішення спорів щодо договору оренди землі, укладеного до 01 січня 2013 року.
У частині третій статті 640 ЦК України в редакції Закону № 1878-VI від 11 лютого 2010 року, що діє з 01 січня 2013 року, визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Разом із цим у частині п`ятій статті 6 Закону України «Про оренду землі» (доповнено на підставі Закону від 11 лютого 2010 року № 1878-VI) визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Тобто з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки.
Отже, договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону України «Про оренду землі».
З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає зобов`язання передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право на користування земельною ділянкою.
Зареєстроване право оренди землі є речовим правом.
Згідно з положеннями статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі                              № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22), до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16 у частині того, що виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вказаний висновок стосується чинності договору оренди землі, укладеного після 01 січня 2013 року, тобто після зміни законодавчого регулювання: виключення із Закону України «Про оренду землі» вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди та вказівки на необхідність реєстрації права оренди і виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність правочину з дня його державної реєстрації.
Судами встановлено, що 17 червня 2013 року між ОСОБА_1 та                                         ТОВ «ім. Котовського», яке з 2016 року було перейменоване в ТОВ «Олійникова Слобода», було укладено договір оренди землі № 38, (кадастровий номер земельної ділянки 3220484400:03:004:0008).
Відповідно до пункту 37 прикінцевих положень договору оренди цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Речове право на спірну земельну ділянку за позивачем згідно з договором оренди землі від 17 червня 2013 року було зареєстровано 19 вересня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Матушевич О. В. (рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 5824387).
Також 18 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ім. Котовського», яке з               2016 року було перейменоване в ТОВ «Олійникова Слобода», було укладено договір оренди землі № б/н, (кадастровий номер земельної ділянки 3220484400:03:004:0009).
Відповідно до пункту 37 прикінцевих положень договору оренди цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Речове право на спірну земельну ділянку за позивачем згідно з договором оренди землі від 18 червня 2015 року було зареєстровано 02 листопада 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Таращанського районного управління юстиції Київської області Гречінською Н. П. (рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 25762082).
Зазначені рішення державного реєстратора скасовано наказом Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 727/5.
Однак, позивач під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій повідомляв суд, що наказ Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року                      № 727/5 оскаржується в судовому порядку з 2018 року (справа № 357/9440/20) і вирішення цього питання впливає на встановлення факту набуття ТОВ «Олійникова Слобода» права оренди на спірну земельну ділянку.
25 серпня 2021 року постановою Київського апеляційного суду у справі                                             № 357/9440/20 визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 727/5, у тому числі в частині скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Олійникова Слобода» на спірну земельну ділянку. Постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року постанову апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в цій частині залишено без змін.
Унаслідок визнання незаконним і скасування наказу Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 727/5 право оренди позивача за договорами оренди землі від 17 червня 2013 року та від 18 червня 2015 року є дійсним з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Олійникова Слобода» на спірну земельну ділянку (12 вересня 2013 року та 02 листопада 2015 року), оскільки скасування наказу відновило дію державної реєстрації цього права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі                          № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) зроблено висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, відповідно до якого, якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.
За відсутності реєстрації права оренди первинного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первинного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первинний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати.
У позивача право оренди земельної ділянки закінчується у червні 2023 року. Власник земельної ділянки - відповідач ОСОБА_1 не заявляла вимог ні про розірвання договору оренди з ТОВ «Олійникова Слобода», ні про визнання його недійсним. Відповідних судових рішень нею не надано, тому підстави для того, щоб вважати такий договір неукладеним, недійсним чи нечинним, відсутні.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Саме від задоволення вимог позивача (первинного орендаря) залежатиме подальша можливість законної реалізації його прав.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У разі укладення договору оренди земельної ділянки в період чинності попереднього договору оренди оскаржуваний договір оренди може бути визнано недійсним.
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції в частині визнання недійсним оспорюваних договорів оренди землі                      від 05 березня 2018 року, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3220484400:03:004:0008 та  3220484400:03:004:0009 загальною площею 4,56 га, оскільки вони укладені під час дії раніше укладених з позивачем інших договорів оренди цих же земельних ділянок, які у встановленому законом порядку недійсним, нечинним чи неукладеним не визнавалися.
Оскільки зареєстроване право оренди землі є речовим правом, то і способи захисту такого права можуть бути такими, що притаманні речовим правам.
У відносинах оренди визнається право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами; на збереження сили договору оренди при переході права власності на орендоване майно до іншої особи (право слідування). 
Уклавши оспорювані договори оренди земельних ділянок з ТОВ Агрокомплекс «Узин» під час дії договорів оренди тих же земельних ділянок з ТОВ «Олійникова Слобода», ОСОБА_1 вчинила дії, які перешкоджають орендареві (позивачу) користуватися орендованими земельними ділянками, тобто порушила вимоги абзацу четвертого частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі».
Враховуючи, що на час підписання оспорюваних договорів оренди та реєстрації права оренди земельних ділянок були чинними інші договори оренди цих же об`єктів, підписані раніше і зареєстровані, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів оренди недійсними як таких, що суперечать акту цивільного законодавства (частина перша статті 203 ЦК України), зокрема приписам абзацу четвертого частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі», а також скасування їх державної реєстрації.
Також правильним є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог до державного реєстратора, оскільки державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями частин першої, другої статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Викладене узгоджується із правовими висновками, викладеними, зокрема у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року у справі № 361/6253/16-ц.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Встановивши, що ТОВ «Олійникова Слобода» надало належні та допустимі докази понесення позивачем під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій витрат на надання правничої допомоги на суму 46 221,11 грн, про стягнення яких було зроблено відповідну заяву до закінчення судових дебатів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків про задоволення заяви                     ТОВ «Олійникова Слобода» про ухвалення додаткового судового рішення та стягнення в рівних частинах з ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» витрат на професійну правничу допомогу у визначеному розмірі.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Взявши до уваги тривалість провадження у суді першої та апеляційної інстанції, визначений законом принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, та виконаної адвокатським об`єднанням роботи, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану заявником суму є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатським об`єднанням «Еверліґал» обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстави для відмови у їх стягненні, або ж зменшення їх розміру у суду відсутні.
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката                   Марценюк Л. А. про те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статті 6, 202, 204, 210, 640 ЦК України, статті 125 ЗК України, статті 6 Закону України «Про оренду землі», без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 квітня 2020 року у справі                             № 357/8110/18 (провадження № 61-15401св19), від 30 липня 2020 року у справі                      № 357/7734/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 357/7886/18 (провадження                        № 61-14414св20), від 12 квітня 2021 року у справі № 357/8107/78 (провадження                        № 61-14415св20), від 11 травня 2021 року у справі № 357/7999/18 (провадження                 № 61-10444св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 357/8095/19 (провадження                № 61-4931св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 357/8115/18 (провадження                       № 61-7411св21), не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 30 січня                        2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) … [суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду].
Висновки суду апеляційної інстанції у цій справі не суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22), та у постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-8058св22),             від 10 травня 2023 року у справі № 357/9019/18 (провадження № 61-6755св22).
Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Марценюк Л. А. у касаційній скарзі на те, щовнаслідок скасування наказу Міністерства юстиції України                              від 15 березня 2018 року № 727/5 речове право на земельну ділянку не з`явилося у позивача, договір оренди землі позивача не набув чинності, є помилковими, оскільки таке суперечить положенню статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не є заінтересованою особою у розумінні частини третьої статті 215 ЦК України, не є стороною договору оренди земельної ділянки від 05 березня 2018 року, а тому судом апеляційної інстанції неправомірно встановлено наявність у позивача права оскаржувати такий договір, безпідставні, оскільки саме від задоволення вимог позивача (первинного орендаря) про визнання недійсним договору залежитиме подальша можливість законної реалізації його прав. 
Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі не існувало ні постанови Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у справі № 357/9440/20, ні постанови Верховного Суду від 04 травня 2022 року, а також не існувало тих обставин, які ними було встановлено, також не заслуговують на увагу.
Позивач під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції  повідомляв суд, що наказ Міністерства юстиції України від 15 березня       2018 року № 727/5 оскаржується в судовому порядку з 2018 року (справа № 357/9440/20) і вирішення цього питання впливає на встановлення факту набуття ТОВ «Олійникова Слобода» права оренди на спірну земельну ділянку.
25 серпня 2021 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 357/9440/20 визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 727/5, у тому числі в частині скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Олійникова Слобода» на спірну земельну ділянку. Постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року постанову апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в цій частині залишено без змін.
Апеляційний суд правильно взяв до уваги при розгляді справи зазначені судові рішення, оскільки такі рішення публічно проголошені, розміщенні у Єдиному державному реєстрі судових рішень, загальнодоступні й обов`язкові до виконання усіма органами і особами відповідно до статті 129-1 Конституції України.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Марценюк Лесі Анатоліївни залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                                Є. В. Петров