ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2754/21                Головуючий суддя І інстанції Янцовська Т.М.
Провадження № 22-ц/818/875/23        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на нерухоме майно (крім землі), з них:
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2023 року                                                         м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Маміної О.В., Мальованого Ю.М., 
за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова  від 28 березня 2023 року,  по цивільній справі, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2021року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 . 
Позов мотивовано тим що 27.11.2020 р. він набув право у спадщину за законом на 8/9 часток квартири за вищезазначеною адресою після матері ОСОБА_3 , яка в свою чергу набула право на спадщину за законом в тій же долі після рідної сестри ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.2019р. 
Вказує, що у спірній квартирі було зареєстровано відповідача ОСОБА_2 з 21.03.2007 року. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова № 646/11256/16-ц від 02.02.2017 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 , та знято з реєстраційного обліку. До теперішнього часу до нотаріальної контори та інших реєстраційних органів відповідач не надавав заяви про реєстрацію спадщини на 1/9 частку спірної квартири.
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, та задовольнити позов у повному обсязі.
Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не наведено жодної інформації про зміст свідчень свідків та пояснень позивача. Вказує, що рішення ґрунтується не на фактах чи законодавчих нормах, а на суб`єктивних оціночних судженням які суперечать фактами та матеріалам справи
Зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим суперечить вимогам ст.89, 263 265 ЦПК України суперечить фактами та обставинам справи, а тому порушує права позивача відповідно до ст.41 Конституції України стосовно набуття права приватної власності в порядку визначеному законом.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності об`єкта власності який може бути набутим у власність за набувальною давністю, відсутня повна інформація майна за адресою АДРЕСА_1 , добросовісності та законності заволодіння 1/9 частини чужого майна.
Колегія суддів в цілому погоджується з такими висновками суду.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цивільним кодексом України.
За змістом наведеної норми для набуттям права власності за набувальною давністю потрібна сукупність таких умов - володіння має бути добросовісним тобто таким коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності та володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України 2003 року); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України 2003 року). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) .
Судом встановлено, квартира АДРЕСА_1 загальною площею 60,5 кв.м. належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.01.1998 р., виданого на підставі розпорядження № 5086 від 28.01.1998 р. Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову 12.08.2008 р.,  ОСОБА_6  померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №11957
Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 28.03.2007 р., убачається, що ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 15.10.2005 р.
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02.02.2017 р. визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Козової Ю.Ю. ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Козової Ю.Ю. не звертався.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 02.10.2012 р., ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №12922.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Козовою Ю.Ю. 16.04.2019 р., ОСОБА_3 належить 8/9 (вісім дев`ятих) часток квартири за вищезазначеною адресою після смерті сестри ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Козовою Ю.Ю. 27.11.2020 р., інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.11.2020 р. позивачу ОСОБА_1 належить 8/9 (вісім дев`ятих) часток квартири за вищезазначеною адресою після смерті матері ОСОБА_3 .
З копії паспорта серії НОМЕР_4 , виданого Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області 14.09.2004 р., вбачається, що позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 з 05.01.2001 р.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.
За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке немає власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451 /16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).
У відповідності до положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
За набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивач не підтвердив існування правових підстав для задоволення позову та визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю, оскільки ним не надано доказів правомірності заволодіння майном.
Також з матеріалів справи вбачається, ОСОБА_3 , яка була матір`ю позивача, 16.04.2019 року прийняла спадщину після смерті сестрі ОСОБА_4 у вигляді 8/9 часток спірної квартири. 
ОСОБА_1 належить 8/9 часток квартири АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2020 року.
Тому безпідставними є посилання позивача на те, що він володіє спірним майном з 2008 року. Крім того, як вбачається з доводів позову та наданих на його підтвердження документів (а.с. 2-12), відповідач ОСОБА_2 з підстав спільного проживання зі спадкодавцем - дружиною ОСОБА_6 , яка була співласницею спірної квартири у розмірі 1/3 частки, на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 тому за відсутності його заяви про відмову від спадщини - відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦПК України вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За таких обставин не можна вважати, що спірна 1/9 частка квартири є безхазяйним майном, а тому у даному випадку дійсно відсутня така підстава, що є необхідною для визнання права власності відповідно до норми ст. 344 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до помилкової переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Оскільки що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова  від 28 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 09 червня 2023 року.
Головуючий                                                         В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                         О.В.Маміна.

       Ю.М.Мальований.