ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2023 року                                                                                      Справа № 902/1114/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. ,  суддя Савченко Г.І. 

без виклику сторін у справі  

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шеляги Юрія Вікторовича 
на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 12.01.23р. суддею       Матвійчуком В.В. у м.Вінниці,  повний текст складено  16.01.23р.
у справі № 902/1114/22 
за позовом Фізичної особи - підприємця Шеляги Юрія Вікторовича 
до   Малого колективного підприємства "Газмонтаж" 
про стягнення 16 998,00грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.01.2023р. у справі №902/1114/22  в позові Фізичної особи - підприємця Шеляги Юрія Вікторовича до Малого колективного підприємства "Газмонтаж" про стягнення 16 998,00грн. відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець Шеляг Юрій Вікторович звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;
- стверджує, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущене не з`ясування обставин, що мають значення для справи; мала місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, що є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до ст.277 ГПК України;
- зауважує, що суд першої інстанції під час розгляду дійшов вірного висновку, що "дії сторін, що полягали у поставці позивачем товару та прийнятті його відповідачем, відповідають змісту правовідносин, які мають ознаки договору поставки", а також щодо застосування до таких правовідносин відповідних норм закону, зокрема загальних положень про купівлю-продаж. Але при цьому, суд першої інстанції приходить до невірного висновку щодо неналежності як доказу накладної від 26.08.2022р. №26-08, яка не містить печатки та, на думку суду першої інстанції, не можу слугувати підтвердженням здійснення господарської операції;
- покликається на те, що Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, не передбачено такого обов`язкового реквізиту на накладних як печатка, про що сам суд першої інстанції і зазначає у оскаржуваному рішенні. Інші ж необхідні реквізити зазначений документ містить;
- додає, що окрім того, до позову було додано інші докази, що підтверджують поставку товару саме за цією накладною та саме позивачем - це, зокрема, витяг із журналу обліку руху автотранспорту та сільгосптехніки, де вказана дата заїзду на територію, на якій відповідачем здійснювалося будівництво, та вказаний номер накладної про поставку товару, а також копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивача, що підтверджує поставку ним товару у відповідну дату;
- щодо висновку суду про нібито відсутність повноважень у особи, яка підписала накладу від 26.08.2022р. №26-08 про отримання поставленого товару у якості представника відповідача, - Сьомака Ю.В., скаржник зазначає, що такий висновок так само є хибним. Вказує, що зазначена особа є працівником відповідача, яка відповідала за здійснювані відповідачем будівельні роботи у селі Мала Каратуль Бориспільського району Київської області, куди і для яких скаржник і поставив товар. Із указаною особою, окрім керівника відповідача, скаржником велися переговори щодо поставки, зокрема часу та місця поставки товару, тощо;
- також вказує, що відповідач ігнорує усі запити, претензії на свою адресу, у тому числі щодо своїх працівників та щодо предмету спору в цілому. Так само відповідачем проігноровано позовну заяву, ухвалу суду про відкриття провадження, відповідач ніяким чином не відреагував на судовий процес та можливі процесуальні засоби та заходи свого захисту. Зазначене опосередковано свідчить про визнання відповідачем порушень зобов`язань перед Шелягом Ю.В. зі своєї сторони;
- вважає, що суд першої інстанції невірно оцінює докази та доходить хибного висновку щодо нібито не доведення факту поставки товару апелянтом відповідачеві, що призвело до прийняття неправомірного рішення. Зважаючи на все вищевказане, на думку скаржника, судом першої інстанції не було оцінено докази у справі належним чином, зокрема, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №902/1114/22/967/23 від 13.02.2023р. матеріали справи №902/1114/22 витребувано з Господарського суду Вінницької     області.
03.03.2023р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №902/1114/22.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Шеляги Юрія Вікторовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.01.2023р. у справі №902/1114/22, постановлено розглянути апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шеляги Юрія Вікторовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.01.2023р. у справі №902/1114/22 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано  відповідачу у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України протягом 10 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, свідчать матеріали справи та стверджує позивач, що між Фізичною особою-підприємцем Шелягом Юрієм Вікторовичем та Малим колективним підприємством "Газмонтаж"  було досягнуто домовленості, відповідно до якої ФОП Шеляг Ю.В. зобов`язався поставити МКП "Газмонтаж" наступний товар: кільця бетонні КС 10-09 (6 шт.); плити перекриття з бетонним люком ПП 10-15 (3 шт.); плити дна кільця ПД 10-15 (3 шт.), а також надати транспортні послуги автомобілем з маніпулятором (далі - товар), а МКП "Газмонтаж" зобов`язувалося прийняти та оплатити зазначений товар.
Згідно обґрунтувань позивача, 26.08.2022р. ним виконано свої зобов`язання шляхом поставки товару на будівельний майданчик у селі Мала Каратуль Бориспільського району Київської області де відповідач здійснював будівельні роботи. 
На підтвердження наведених обставин  позивачем надано копію  накладної від 26.08.2022р. №26-08 на суму 16998,00грн та копію витягу з журналу обліку руху автотранспорту та сільгосптехніки МТФ Мала Каратуль.
Відповідач свої зобов`язання щодо оплати товару не виконав, чим допустив прострочення оплати товару на суму 16998,00грн..
З метою погашення існуючої заборгованості, позивач стверджує про направлення на адресу відповідача претензії №1 від 13.09.2022р. з вимогою про погашення боргу в розмірі 16998,00грн. протягом 7 (семи) календарних днів з дня отримання претензії. 
Однак, такі дії до позитивного результату не привели.
За вказаних обставин, Фізична особа - підприємець Шеляг Юрій Вікторович звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Малого колективного підприємства "Газмонтаж" про стягнення грошових коштів в розмірі 16 998,00грн. та судові витрати.
Обґрунтовуючи позовну заяву, Фізична особа - підприємець Шеляг Юрій Вікторович посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті поставленого позивачем за накладною №26-08 від 26.08.2022р. товару в розмірі 16 998,00грн..
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 07.11.2022р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/1114/22 за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням розгляду справи по суті на 06.12.2022р..
05.12.2022р. до Господарського суду Вінницької області надійшло клопотання №б/н від 29.11.2022р. (вх.№01-34/10426/22) за підписом представника позивача – адвоката      Кожуховського О.В. про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 10000,00грн. у якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 06.12.2022р. розгляд справи по суті відкладено на 12.01.2023р.. Судове засідання у справі постановлено провести в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Вінницької області, забезпечивши участь представника Фізичної особи - підприємця Шеляги Юрія Вікторовича у розгляді справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
11.01.2023р. до Господарського суду Вінницької області надійшло клопотання №б/н від 11.01.2023р. (вх.№01-34/337/23) скріплене електронним цифровим підписом представника позивача – адвоката Кожуховського О.В. про проведення судового засідання, призначеного на 12.01.2023р., за його відсутності, з підстав зайнятості в іншому судовому процесі.
Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.01.2023р. у справі №902/1114/22  в позові відмовлено.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих    Конституцією України    та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави,    Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Статтею 8 Конституції України  передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України    визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
Водночас, ст.9 Конституції України    передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
На розширення цього положення Основного Закону в    ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ    Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої    Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1    ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.
Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих    Конституцією    і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до    Конституції    та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.
Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 15 ЦК України    встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч.2 ст.205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Водночас, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (п.1 ч.1  ст.208 ЦК України).
У відповідності до  ст.639 ЦК України, договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно  ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ч.1 ст.181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно  ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
За ч.2 цієї статті, якщо для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У відповідності до ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.
Відповідно до  ст.642 ЦК України,  відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Аналізуючи вище викладене слід дійти висновку, що правочини між суб`єктами господарювання належить вчиняти в письмовій формі, що втім не виключає можливості досягнення усної домовленості між сторонами з подальшим обов`язковими переданням відповідних письмових документів, які повинні підтверджувати факт укладання правочину між сторонами.
За змістом ч. 1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст.692 ЦК України.
За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч.1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст.530 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.662, ст.663, ч.1 ст.664 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень   ст.530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Як вбачається з матеріалів справи, за твердженнями позивача, між Фізичною особою-підприємцем Шелягом Юрієм Вікторовичем (позивач) та Малим колективним підприємством "Газмонтаж" (відповідач) було досягнуто домовленості, відповідно до якої ФОП Шеляг Ю.В. зобов`язався поставити МКП "Газмонтаж" наступний товар: кільця бетонні КС 10-09 (6 шт.); плити перекриття з бетонним люком ПП 10-15 (3 шт.); плити дна кільця ПД 10-15 (3 шт.), а також надати транспортні послуги автомобілем з маніпулятором (товар), а МКП "Газмонтаж" зобов`язувалося прийняти та оплатити зазначений товар.
Також, за доводами позивача, 26.08.2022р. ним виконано свої зобов`язання шляхом поставки товару на будівельний майданчик у селі Мала Каратуль Бориспільського району Київської області де відповідач здійснював будівельні роботи. 
На підтвердження наведених обставин  позивачем надано копію  накладної від 26.08.2022р. №26-08 на суму 16998,00грн. та копію витягу з журналу обліку руху автотранспорту та сільгосптехніки МТФ Мала Каратуль.
Звертаючись з даним позовом до суду позивач стверджує про поставку відповідачу товару загальною вартістю  16998,00грн., за який останній не провів розрахунків, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі  16998,00грн..
Верховним Судом у постанові від 10.11.2020р. у справі №910/14900/19 зазначено, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.
Згідно ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704, (із подальшими змінами) (надалі - Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 встановлені вимоги щодо оформлення первинних документів, згідно яких первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абз.1 п.2.5 Положення).
Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п.2.15 Положення).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження поставки товару відповідачу позивач надає засвідчену копію накладної №26-08 від 26.08.2022р..
Зокрема, дослідивши копію накладної №26-08 від 26.08.2022р. судом встановлено, що вона містить підпис та відтиск печатки зі сторони постачальника – ФОП Шеляг Ю.В., однак у графі отримувача міститься лише підпис, прізвище та ініціали особи, а саме Сьомак Ю.В..
Водночас, слід відмітити, що позивачем не надано та матеріали справи не містять доказів на підтвердження повноважень Сьомак Ю.В. від імені відповідача на отримання товару за накладною №26-08 від 26.08.2022р..
Також, суд зазначає, що відсутність у накладній назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на накладній є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цією накладною.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 20.12.2018р. у справі №910/19702/17.
Отже, враховуючи те, що  у накладній №26-08 від 26.08.2022р., на якій ґрунтуються позовні вимоги позивача, не міститься відтиску печатки МКП "Газмонтаж" як отримувача, така накладна  не є беззаперечним доказом поставки відповідачу товару.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною  накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо).
У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.08.2020р. у справі №927/833/18.
Таким чином, з огляду на зміст накладної №26-08 від 26.08.2022р., позивачем поставлено бетонні вироби, при цьому останнім не надано суду жодних товарно-транспортних накладних, які підтверджують поставку такого товару відповідачу.
Водночас, копія витягу з журналу обліку руху автотранспорту та сільгосптехніки МТФ Мала Каратуль, подана позивачем як доказ надання відповідачу транспортних послуг, не може розцінюватись судом як доказ на підтвердження даної обставини, позаяк не є первинним документом. 
Крім того, зі змісту означеного витягу з журналу неможливо встановити надання транспортних послуг відповідачу.  
При цьому, інших первинних документів (видаткові накладні, товарно-транспортні накладні,  рахунки на оплату, і т.д.), які б у сукупності доводили обставину поставки позивачем відповідачу товару, матеріали справи не містять.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.12.2020р. у справі №910/2284/20, якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар) доказування обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
Також, у постанові Верховного Суду від 29.01.2021р. у справі №922/51/20 вказано, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі  №917/2101/17). 
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13ц (провадження №14-400цс19).
Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів погоджується з вірним висновком місцевого суду, що позивачем не було надано достатньо доказів, які у своїй сукупності дали б суду змогу дійти висновку про здійснення позивачем поставки відповідного товару відповідачу, а наявні у матеріалах справи копія накладної та витягу з журналу обліку руху автотранспорту та сільськогосподарської техніки зазначені обставини не підтверджують, а тому позовні вимоги про стягнення суми основного боргу не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю.
Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.
Таким чином, враховуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 12.01.2023р. у справі №902/1114/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шеляги Юрія Вікторовича  - без задоволення.
Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                         
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шеляги Юрія Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 12.01.2023р. у справі №902/1114/22 – без змін.
2. Справу №902/1114/22 повернути до Господарського суду Вінницької області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "18" квітня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Дужич С.П.  

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.