УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня2023 року
м. Київ
справа № 164/1432/18
провадження № 51-5140 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
та захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року,
встановив:
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2021 року 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Любарі Житомирської області, жителя Любарського району Житомирської області, раніше не судимого, та
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 3 с. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці з конфіскацією майна.
Місцевий суд встановив, що  ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в групі 
з невстановленою особою близько 03:00 14 червня 2018 року у с. Колодії Маневицького району Волинської області з метою заволодіння чужим майном проникли до будинку ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і вчинили на них розбійний напад.
При перегляді вироку Волинський апеляційний суд ухвалою від 08 лютого 
2023 року залишив це рішення без змін.
У поданих касаційних скаргах: 
- засуджений ОСОБА_5 просить скасувати вказані вирок та ухвалу 
і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. 
На обґрунтування посилається на те, що в суді першої інстанції не перевірялись повноваження захисника ОСОБА_10 . Вказує, що в матеріалах справи міститься копія доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, яка відповідно до положень кримінального процесуального закону вважається затриманою та/або стосовно якої обрано запобіжний захід
у вигляді тримання під вартою, яке діє протягом строку затримання та/або тримання особи під вартою. Однак, ухвалою суду від 18 грудня 2018 року його було звільнено з-під варти у зв`язку з внесенням застави. Тому засуджений вважає, що від цього моменту захисник ОСОБА_10 був позбавлений повноважень на здійснення його захисту. Крім того зазначає, що апеляційний суд при відкритті провадження за апеляційною скаргою цього захисника 
не перевірив його повноваження, а тому вважає, що скарга була подана неуповноваженою особою. У зв`язку з цим стверджує, що його право 
на захист було порушено, оскільки цей адвокат належним чином його захист 
у суді не здійснював, так як жодних процесуальних документів щодо недопустимості доказів у справі на розгляд суду не подавав та інших процесуальних дій, які могли би вплинути на оцінку судом обставин кримінального провадження, не вчиняв.
- засуджений ОСОБА_4 просить скасувати вказані судові та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. 
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в суді першої інстанції 
не перевірялись повноваження захисника ОСОБА_11 , який здійснював його захист. При цьому вказує, що в матеріалах справи міститься копія доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, яка відповідно 
до положень кримінального процесуального закону вважається затриманою та/або стосовно якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, яке діє протягом строку затримання та/або тримання особи під вартою. Однак, ухвалою суду від 18 грудня 2018 року його було звільнено з-під варти 
у зв`язку з внесенням застави. Тому засуджений вважає, що від цього моменту захисник ОСОБА_11 не мав повноважень на здійснення його захисту. Вказує про порушення його права на захист, оскільки належний правовий захист цим адвокатом в суді не здійснювався. 
Вважає, що в основу вироку місцевого суду покладено ряд доказів, які було отримано з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема: проведення обшуку транспортного засобу під виглядом огляду місця події; вилучення речових доказів під час слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 ; проведення слідчих експериментів за участю потерпілих, свідка ОСОБА_12 та підозрюваного ОСОБА_7 ; відібрання біологічних зразків (відбитків пальців) без постанови прокурора. Також стверджує, 
що суд першої інстанції не перевірив повноважень слідчих на проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні; допит потерпілих 
та свідків в суді був проведений з порушенням вимог статей 352, 353 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК); суд не дослідив відеозаписи слідчих експериментів, які є додатками до відповідних протоколів та речові докази (сліди рук), що містяться в матеріалах справи. 
Також зазначає, що при призначенні покарання судом не були враховані дані про його особу, а саме те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та під час тримання під вартою 
в умовах слідчого ізолятора, думку потерпілих, відсутність обтяжуючих обставин, а також обставин, які пом`якшують покарання - молодий вік та повне і добровільне відшкодування обом потерпілим завданої шкоди, що є підставами для застосування до нього статей 69 та 75 КК.
- захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. 
На обґрунтування посилається на те, що суд першої інстанції не перевірив повноваження захисника ОСОБА_11 на здійснення захисту інтересів ОСОБА_7 . У матеріалах справи міститься копія доручення для надання адвокатом ОСОБА_11 безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_7 у кримінальному провадженні як особі, яка відповідно 
до положень кримінального процесуального закону вважається затриманою та/або стосовно якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, яке діє протягом строку його затримання та/або тримання під вартою. Разом 
із тим, ухвалою слідчого судді від 18 грудня 2018 року ОСОБА_7 було звільнено з-під варти у зв`язку з внесенням застави. Тому захисник вважає, 
що з цього моменту адвокат ОСОБА_11 втратив повноваження для здійснення захисту ОСОБА_7 , а тому, на його думку, право засудженого 
на захист було порушено, оскільки належної правової допомоги цей адвокат 
не надавав. 
Зазначає, що в матеріалах справи відсутнє процесуальне рішення про визначення слідчого (групи слідчих), уповноважених здійснювати досудове розслідування в кримінальному провадженні. Показання потерпілих та свідків 
у справі отримані судом з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, відеозаписи слідчих експериментів за участю підозрюваних та потерпілих у судовому засіданні судом не досліджувались 
і фактично слідчі експерименти проведені у формі допиту. Протокол огляду місця події від 14 червня 2018 року фактично є обшуком, проведеним 
без ухвали слідчого судді, а тому захисник вважає, що всі отримані в ході проведення цієї слідчої дії докази є недопустимими. Окрім того, відбитки пальців рук та долонь засуджених  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час досудового розслідування було відібрано з порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема статей 241, 245 КПК, що також свідчить 
про їх недопустимість. У свою чергу апеляційний суд не дав належної оцінки 
цим порушенням, а тому захисник вважає, що ухвала апеляційного суду 
не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Також, на переконання захисника, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі є надто суворим, оскільки з урахуванням бездоганної поведінки упродовж усього розгляду кримінального провадження, яка вказує 
на те, що він став на шлях виправлення та не потребує ізоляції від суспільства, до нього було б доцільно застосувати положення статей 69 та 75 КК.  
Перевіривши доводи, наведені в касаційних скаргах, та додані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання 
про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.              
За правилами ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, 
які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду 
та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Під істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, 
що можуть тягнути за собою зміну або скасування судового рішення ст. 412 КПК розуміє не будь які порушення, а лише ті, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Частиною 2 ст. 419 КПК передбачено, що при залишенні апеляційної скарги 
без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з копій судових рішень, висновки суду першої інстанції 
про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, ґрунтуються 
на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності та є правильними.
Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_5 
у вчиненні вказаного злочину суд першої інстанції зробив на підставі:  показань самих засуджених, які свою вину хоча і не визнали, однак частково визнали встановлені судом обставини вчинення злочину; показань потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожен з яких окремо розповів про деталі вчинення розбійного нападу засудженими ОСОБА_7 , ОСОБА_5 
та невстановленою особою; показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , повідомленням центральної районної лікарні смт Маневичі Волинської області про нещасний випадок невиробничого характеру 
від 14 червня 2018 року щодо обох потерпілих, у яких виявлено тілесні ушкодження; протоколу огляду місця події від 14 червня 2018 року 
з фототаблицями та схемами до нього; акту про застосування службового собаки по сліду від 14 червня 2018 року; заяви потерпілого ОСОБА_8 
від 14 червня 2018 року про добровільну видачу поліції коробки від мобільного телефону «Номі і 184»; протоколу огляду предметів від 05 серпня 2018 року 
з фототаблицею до нього; протоколу огляду місця події від 14 червня 2018 року, згідно з яким було оглянуто територію приміщення ГУ НП у Волинській області 
у м. Луцьку по вул. Винниченка, 11, де знаходився автомобіль «Фольксваген Гольф» д.н.з.     НОМЕР_1 , в салоні якого виявлено одяг, різні речі та предмети; протоколу огляду предметів від 25 липня 2018 року з фототаблицями до нього; висновків експерта № 47 і 46 від 15 червня 2018 року щодо потерпілих, згідно 
з якими у останніх було виявлено різні тілесні ушкодження; заяв свідка ОСОБА_12 від 15 червня 2018 року про добровільну видачу поліції автомобіля «Фольксваген Гольф» д.н.з.   НОМЕР_1 ; протоколу прийняття добровільно виданого майна від 15 червня 2018 року; протоколу огляду цього майна; заяви свідка ОСОБА_13 від 15 червня 2018 року про добровільну видачу поліції мобільного телефону та сімкарти, знайдених ним 14 червня 
2018 року в с. Колодії на узбіччі вул. Незалежності; протоколу прийняття 
від вказаного свідка добровільно виданого майна від 15 червня 2018 року; заяви ОСОБА_7 від 15 червня 2018 року про добровільну видачу поліції свого мобільного телефону «Алкатель»; протоколу добровільної видачі вказаного телефону; заяви ОСОБА_5 від 15 червня 2018 року про добровільну видачу поліції свого мобільного телефону «Хуавей» із сімкартою; протоколу добровільної видачі ОСОБА_5 цього телефону; протоколу огляду вказаного майна з фототаблицею; протоколу проведення слідчого експерименту 
від 15 червня 2018 року з фототаблицями за участю свідка ОСОБА_12 , який на місці детально показав і пояснив, яким саме чином та при яких обставинах він із засудженими та незнайомим йому раніше чоловіком на ім`я ОСОБА_15 автомобілем «Фольксваген Гольф», що був у його користуванні, приїхали в с. Колодіїв до будинку потерпілих; протоколу проведення слідчого експерименту від 12 липня 2018 року з фототаблицями за участю засудженого ОСОБА_7 ; протоколу проведення слідчого експерименту від 24 липня 
2018 року за участю засудженого ОСОБА_5 ; протоколів одержання експериментальних зразків відбитків пальців у засуджених, потерпілих та свідка ОСОБА_12 від 15 червня 2018 року; протоколів огляду предметів 
від 01 серпня 2018 року з фототаблицями; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 серпня 2018 року; висновків судових дактилоскопічних експертиз № 344 і 345 від 31 липня 2018 року 
з фототаблицями, відповідно до яких сліди пальців рук, виявлених та вилучених під час огляду місця події в будинку потерпілих, належать засудженим; протоколів проведення слідчих експериментів від 22 серпня 2018 року 
з фототаблицями та додатками у виді носіїв цифрової інформації (дисків) 
із аудіовідеозаписом за участю потерпілих, під час яких кожен з них детально показав і пояснив, де саме та за яких обставин був вчинений розбійний напад на них у житловому будинку.
Під час судового розгляду будь - яких заяв та зауважень від учасників щодо належності та допустимості доказів у кримінальному провадженні не надходило. Тому суд, проаналізувавши зібрані та досліджені у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засуджених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК. 
Доводи засуджених щодо їх непричетності до вчинення цього злочину суд умотивовано відхилив, оскільки їхні показання в суді щодо обставин події 
є непослідовними та неконкретними і суперечать іншим зібраним у справі доказам, зокрема показанням потерпілих, свідків та протоколам слідчих експериментів.
При перегляді вироку за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких 
є аналогічними тим, що зазначені в касаційних скаргах засуджених 
та захисника, апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про безпідставність наведених у них доводів та відсутність порушень вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду і навів у своїй ухвалі конкретні мотиви, з яких ці доводи відхилив. 
Зокрема, як убачається з копії ухвали апеляційного суду, у поданих апеляційних скаргах захисники загалом не оспорювали причетності засуджених до вчинення злочину, вказували на процесуальні порушення, допущені органом досудового розслідування під час збирання доказів у справі, а також при судовому розгляді провадження та не погоджувалися із правовою кваліфікацією дій засуджених 
за ч. 3 ст. 187 КК, оскільки вважали, що має місце ексцес виконавця. 
Відхиляючи ці доводи апеляційний суд у своєму рішенні вказав на те, що хоча ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вказували про неочікуваний для них розвиток подій безпосередньо на місці події, жорстокість і зайвість дій третього спільника, які не охоплювались їх умислом, проте жоден із них заходів для припинення таких дій не вжив, а навпаки, останні чітко та послідовно виконували вказівки третьої особи, і вчиняли насильство щодо потерпілих, наносили їм тілесні ушкодження, переносили у інші кімнати, зв`язували, заклеювали скотчем, шукали гроші в будинку. Вказані обставини свідчать про те, що кримінальне правопорушення та його суспільно небезпечні наслідки 
є єдиними, цілісними та спільними для усіх його співучасників, а тому усі вони, незалежно від їх ролі у вчиненому, повинні разом нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_16 про відсутність у справі процесуального рішення щодо визначення слідчого 
(групи слідчих), уповноважених на здійснення досудового розслідування 
в кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції в ухвалі вказав, що при розгляді справи в суді першої інстанції у сторони захисту не виникало сумнівів щодо достовірності зібраних доказів через призму неналежного суб`єкта доказування і це питання виникло лише під час апеляційного розгляду справи, 
у зв`язку з чим на спростування цих доводів прокурором в апеляційному суді було надано постанови про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 14 червня, 25 червня та 08 липня 2018 року.
Також апеляційний суд у своєму рішенні вказав на законність проведення огляду місця події від 14 червня 2018 року, під час якого слідчим було оглянуто автомобіль «Фольксваген Гольф» д.н.з. НОМЕР_1 та вилучено біологічні зразки і предмети, визнані речовими доказами. Ця слідча дія була проведена 
в присутності двох понятих та законного володільця транспортного засобу - ОСОБА_12 . 
Окрім того, апеляційний суд встановив, що протоколи проведення слідчих експериментів за участю засуджених містять докладний виклад умов 
і результатів їх проведення та були досліджені судом першої інстанції 
в судовому засіданні і обґрунтовано покладені цим судом в основу обвинувального вироку. Процес проведення вказаних слідчих дій зафіксований на носіях інформації, флеш картах, які значаться, як додатки до протоколу 
і продубльований у їх змісті. Тому не дослідження судом цих відеозаписів жодним чином не порушує принцип безпосередності дослідження вказаних доказів, тоді як сам факт застосування технічних засобів фіксації при проведенні такої слідчої дії, не є обов`язковим згідно з вимогами ч. 2 ст. 240 КПК.
Аналіз слідчих експериментів, проведених з участю потерпілих  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , свідчить про цілковиту добровільність їхньої поведінки 
під час відтворення. Кожен із потерпілих не лише показував, а й розповідав про ті обставини вчиненого, які сприймав особисто, а слідчим задавались лише уточнюючі запитання щодо характеру та локалізації нанесених тілесних ушкоджень, участі і ролі кожного з засуджених у їх спричиненні з метою конкретизації цих відомостей, як таких, що мають значення у кримінальному провадженні. При цьому жодних аргументів про те, що ці слідчі дії були проведені в формі допиту в апеляційних скаргах захисників наведено не було.
Відхиляючи доводи захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про допущене судом першої інстанції порушення вимог ст. 352 КПК під час допиту свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , а також про недопустимість 
як доказів висновків судових дактилоскопічних експертиз, об`єктом дослідження яких були відбитки пальців рук та долонь засуджених, 
відібраних, на думку захисника, з порушенням вимог статей 241 та 245 КПК, апеляційний суд у своєму рішенні вірно зауважив на тому, що питання 
про повторне дослідження цих доказів захисник перед апеляційним судом 
не ставила, а інша оцінка цих доказів, відмінна від тієї, що надана місцевим судом, без їх повторного дослідження судом апеляційної інстанції, неможлива.
У той же час, як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, потреби дослідити 
ці докази самостійно апеляційний суд не вбачав.
Безпідставними апеляційний суд визнав і доводи апеляційних скарг захисників щодо явної несправедливості призначеного засудженим покарання через суворість. 
Відповідаючи на ці доводи апеляційний суд в ухвалі зазначив, що при обрані виду та розміру покарання кожному з засуджених місцевий суд з достатньою повнотою врахував, що вчинений ними злочин відноситься до категорії особливо тяжких, останні є особами молодого віку, раніше не судимі, суспільно корисною працею не займаються, постійного стабільного доходу не мають, 
за місцем проживання та попереднього ув`язнення характеризуються позитивно і на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебувають. Окрім цього судом також було взято до уваги стан здоров`я засуджених, безпосередні обставини вчиненого діяння, їх ставлення до вчиненого, які не погодились із правовою кваліфікацією їхніх дій, а також позицію потерпілих у справі, повне матеріальне відшкодування їм завданих збитків засудженими, відсутність до них будь - яких претензій з боку потерпілих, які просили не позбавляти їх волі, а також відсутність у справі обставин, які обтяжують покарання, й призначив 
їм покарання у межах санкції статті, наближеній до мінімальної межі. 
Підстав для призначення засудженим більш м`якого покарання, 
як це передбачено ст. 69 КК, або ж звільнення від його відбування 
з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суди першої та апеляційної інстанцій 
не знайшли. 
Призначене кожному з засуджених покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про їхні особи та є необхідним і достатнім для їхнього виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно суворим, не вбачається.
З приводу доводів касаційних скарг засуджених та захисника ОСОБА_6 про відсутність належних повноважень на здійснення захисту засуджених 
у адвокатів  ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , слід зазначити таке. 
Конституційне право громадян на правничу допомогу та вибір захисника закріплено у ст. 59 Конституції України, зокрема зазначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, 
ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. 1 ст. 48 КПК захисник може у будь-який момент бути залучений підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі 
у кримінальному провадженні. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані надати затриманій особі чи особі, яка тримається під вартою, допомогу 
у встановленні зв`язку із захисником або особами, які можуть запросити захисника, а також надати можливість використати засоби зв`язку для запрошення захисника. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані утримуватися від надання рекомендацій щодо залучення конкретного захисника.
У статті 26 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру 
та адвокатську діяльність» передбачено підстави для здійснення адвокатської діяльності, зокрема згідно з ч. 1 цієї статті адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Перелік документів, що засвідчують повноваження адвоката у кримінальному провадженні, встановлено у ч. 1 ст. 50 КПК України. Зокрема, повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: 
1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Як убачається зі змісту касаційних скарг, засуджені та захисник не заперечують, що в матеріалах справи містяться копії свідоцтв про право зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а також копії доручень про надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, 
яка відповідно до положень кримінального процесуального законодавства вважається затриманою та/або  стосовно якої обрано запобіжний захід 
у вигляді тримання під вартою. 
В суді першої інстанції засудженим надавалась правова допомога вказаними адвокатами. Заяв чи клопотань від засуджених про відмову від захисників 
не надходило. В апеляційному порядку вирок оскаржувався за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 
та захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_5 . 
Під час апеляційного перегляду вироку в судовому засіданні були присутні захисники та засуджені, які підтримали апеляційні скарги захисників. Заяв 
про відмову від захисників у судах першої та апеляційної інстанцій засуджені 
не подавали і про порушення їхнього права на захист не заявляли. 
З огляду на це, підстав стверджувати про те, що при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій право засуджених на захист було порушено колегія суддів не вбачає.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій і вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень засуджені 
та захисник у касаційних скаргах не навели і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається. 
Оскаржувані вирок та ухвала є належним чином обґрунтованими 
та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК. 
З огляду на викладене, подані касаційні скарги та додані до них матеріали 
не дають підстав для їх задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 
в інтересах ОСОБА_4 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3