ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       05 квітня 2023 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 727/6081/22
                                                                Провадження №22-ц/822/201/23
                                                       
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б., 
секретар - Петранюк Ю.Т.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року, головуючий у І-й інстанції - Бойко М.Є., 

ВСТАНОВИВ:
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 08 вересня 2008 року належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .
23 квітня 2010 року між її матір`ю ОСОБА_3 , яка також є співвласницею 1/2 частки вказаної квартири, та відповідачем ОСОБА_2 , та за її згодою як співвласниці, укладено договір найму однієї кімнати у цьому житловому приміщенні терміном на 12 років, який закінчився 23 квітня 2022 року.
Зазначала, що між сторонами значно погіршились відносини, строк дії договору закінчився і вона не бажає його продовжувати, у зв`язку з чим повідомила відповідача про необхідність звільнити займане приміщення і повернути ключі.
Оскільки ОСОБА_2 відмовляється звільнити вказану квартиру, про небажання продовжувати з ним договір найму був повідомлений письмово, направлену йому вимогу про виселення та передачу ключів не виконав, реєстрацію місця проживання не змінив, вона змушена звернутись до суду з даним позовом.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами підстав, зазначених нею у позові для задоволення позовних вимог на підтвердження порушення відповідачем її прав внаслідок продовження проживання та користування жилим приміщенням на підставі договору найму після закінчення строку його дії та розірвання, рівно як і не довела того, що відповідач проживає в ньому на підставі договору найму (піднайму) від 23 квітня 2010 року, та незаконності підстав його проживання.
Суд не прийняв до уваги доводи ОСОБА_5 про те, що у зв`язку із зняттям з реєстрації відповідач втратив право на проживання в квартирі, оскільки, як роз`яснив Пленум ВСУ в п.15 постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9, наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
На рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року представник позивача ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та здійснити розподіл судових витрат. 
Посилається на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним і необґрунтованим, під час його ухвалення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають цим обставинам, порушив норми матеріального та процесуального права. 
Суд не надав оцінки відповіді на адвокатський запит представника відповідача № 10 від 16 вересня 2022 року, а також копії форми реєстраційної картки особи, наданої до суду ЖБК № 64 «Камчатка», з яких вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі 28 квітня 2010 року після укладення договору найму, однак строк його дії закінчився, що підтверджує доводи позивачки про втрату відповідачем підстави проживання.
Незаконність проживання відповідача в квартирі підтверджується також тим, що його за заявою власниці було знято з реєстрації.
Зазначає, що ненадання учасником справи оригіналу письмового доказу для огляду суду не має наслідком залишення його поза увагою, якщо це відбулось з об`єктивних причин, які є поважними, а учасник справи виконав обов`язок, встановлений статтею 84 ЦПК України і повідомив суду про особу, у якої знаходиться оригінал доказу.
Судом не враховано суперечливість поведінки відповідача, який постійно змінював свою позицію щодо укладеного договору оренди, щоб поставити під сумнів його достовірність, що є порушенням встановленого статтею 44 ЦПК України принципу добросовісності та зловживання процесуальним правом. 
Залишаючи поза увагою договір найму від 23 квітня 2010 року, суд встановив, що відповідач був зареєстрований та проживає в квартирі як член сім`ї власника, однак це не підтверджується належними та допустимими доказами і ґрунтується лише на припущеннях відповідача. 
Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, а тому право відповідача на користування чужим майном на вимогу власника підлягає припиненню. 
Зазначає, що цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у житловий будинок, але його право припинилось, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника. 
Представник відповідача ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Вказує на те, що рішення суду першої інстанції грунтується на засадах верховенства права, є законним, обгрунтованим та таким, що ухвалене на основі повного і всебічного з`ясування обставин.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами підстав, зазначених нею у позові для задоволення позовних вимог на підтвердження порушення її прав відповідачем внаслідок проживання та користування жилим приміщенням на підставі договору найму після закінчення строку його дії та розірвання, рівно як і не довела того, що відповідач проживає в ньому на підставі договору найму (піднайму) від 23 квітня 2010 року, та незаконності підстав його проживання. 
Позивачкою не доведено того, що відповідач перешкоджає їй у користуванні та володінні належною їй квартирою.
Зазначає, що ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі ще коли вона була у власності його матері, продовжував безперервно проживати і на дату укладення договору дарування квартири позивачці і третій особі 08 вересня 2008 року, та проживає в цій квартирі дотепер. Жодного договору на термін 12 років він не укладав. 
Квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідача, який є особою пенсійного віку, має ряд захворювань. 
Право користування ОСОБА_2 спірним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому виселення зі спірної квартири відповідача є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. 
Крім того, зняття ОСОБА_2 з реєстрації за заявою власниці не підтверджує незаконність його проживання в квартирі.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 03 травня 2001 року за № 3-610.
Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 1999 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 березня 2020 року за позовом ОСОБА_3 шлюб між ними розірвано.
Також встановлено, що 08 вересня 2008 року відповідач подарував належну йому квартиру АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_3 та доньці останньої - позивачці ОСОБА_1 , по 1/2 частці кожній. Відповідний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Козловою Н. В. на бланку ВКР № 662260, зареєстровано в реєстрі за № 9740.
       На обґрунтування позовних вимог позивачкою ОСОБА_1 надано копію договору найму (піднайму) житлового приміщення в будинку від 23 квітня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого у ЖБК № 64 «Камчатка».
Відповідно до пунктів 1, 2 зазначеного договору найму ОСОБА_3 здала ОСОБА_2 в найм терміном на 12 років житлову кімнату у спірній квартирі. Договір також підписаний на той час неповнолітньою позивачкою ОСОБА_1 . 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
        Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини 1, 2 статті 109 ЖК України).
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Заявляючи вимогу про виселення відповідача із спірної квартири,   ОСОБА_1 вказувала на те, що строк дії договору найму, укладеного 23 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , закінчився. Відповідач живе у квартирі АДРЕСА_1 без будь-яких законних підстав, не будучи ні власником, ні наймачем цього житлового приміщення.
Заперечуючи проти виселення, відповідач посилався на законність користування спірною квартирою, в якій він проживає багато років і яка є його єдиним житлом. Подарувавши у 2008 році квартиру своїй дружині ОСОБА_3 та позивачці ОСОБА_1 , він разом з ними продовжував проживали в цій квартирі і проживає в ній по сьогоднішній день. В кінці квітня 2010 року вони з дружиною підписували договір, як пояснила паспортистка ЖБК «Камчатка» - безтерміновий, і він точно пам`ятає, що в договорі жодного терміну не було зазначено.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 6 статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу такого письмового документа.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 жовтня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про витребування з ЖБК № 64 «Камчатка» та у ОСОБА_1 оригіналу договору найму/піднайму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язано надати його суду. 
Роз`яснено, що відповідно до статті 84 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.
Разом з тим, відповідач заперечував факт укладення саме договору оренди на термін 12 років. Однак даний доказ суду не надано, хоча у позові ОСОБА_1 зазначала, що він знаходиться у неї, а в ході розгляду справи вже вказувала на те, що оригінал договору найму разом з іншими документами влітку 2022 року забрала ОСОБА_3 , яка перебуває за кордоном. На вимогу суду про надання оригіналу договору найму ЖБК № 64 «Камчатка» надано відповідь від 02 листопада 2022 року про те, що оригінал договору знищено у зв`язку із закінченням строку його дії. 
Отже, вимогу ухвали суду від 19 жовтня 2022 року про витребування оригіналу договору найму від 23 квітня 2010 року не виконано, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку, що подана ОСОБА_1 до суду копія договору найму від 23 жовтня 2010 року не є достовірним доказом у справі.
Однак слід звернути увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі (хоча попередньою реєстрація його була у за адресою першої дружини) ще за життя матері - спадкодавця ОСОБА_9 , яка померла у 2000 році, продовжував проживати в цій квартирі після укладення у 1999 році шлюбу з ОСОБА_3 однією сім`єю з нею та ОСОБА_1 , будучи одноосібним власником квартири, також після укладення договору дарування та проживає в цій квартирі по сьогоднішній день. Дані обставини позивачкою не спростовані.
Вищенаведеним спростовуються доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 вселився та проживає в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору найму від 23 квітня 2010 року. 
Твердження апелянта про те, що незаконність проживання відповідача в квартирі підтверджується також тим, що його знято з реєстрації за заявою власниці, є безпідставними, оскільки відмітка про реєстрацію в квартирі є лише процедурою внесення відомостей до паспортного документу про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу і не впливає на законність володіння чи користування нерухомістю.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно з частиною першою статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу,   а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони  постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом з тим, відповідно до частин 1, 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна (спірного житла), наявності чи відсутності іншого житла.
У постанові Великої Палати Верховного Суду 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17, зазначено, що положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц).
Позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що вона є співвласницею квартири і не перебуває з відповідачем в родинних відносинах та не пов`язана з ним спільним побутом, отже, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. 
Однак такі твердження позивачки є безпідставними, оскільки іншим співвласником квартири є ОСОБА_3 , з якою ОСОБА_2 до 2020 року перебував у зареєстрованому шлюбі, тобто є колишнім членом її сім`ї. Вимог про виселення відповідача з квартири ОСОБА_3 не заявляла.
З огляду на викладене, суд зауважує, що лише факт розірвання шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , тобто втрата сімейних зв`язків власника з особою, яка і надалі проживає у спірній квартирі, враховуючи, що ОСОБА_3 в квартирі не проживає, оскільки перебуває за кордоном, а у   ОСОБА_2 інше житло відсутнє, не є істотною обставиною для виселення відповідача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95).
Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Термін «житло» в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома», цей висновок напрошується в результаті аналізу семантичного значення цього терміна офіційними мовами Конвенції. Для порівняння, у статті 379 ЦК України зазначено, що «житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. 
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Такий висновок зробив ЄСПЛ у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України».
В контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1)  законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Оскільки право на житло є конституційним правом людини, позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону. Позбавлення особи житла повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
У пункті 44 вказаного рішення ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.
З огляду на викладене, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
При розгляді справи по суті необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування квартирою, в якій він проживає тривалий час.
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 не має іншого житла чи нерухомого майна на праві власності чи користування, що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а квартира АДРЕСА_1 є його єдиним постійним місцем проживання. 
Отже, у справі, що переглядається, інтереси позивача ОСОБА_1 , як власника житла, не перевищують інтереси   ОСОБА_2 , оскільки відповідач тривалий час проживав у квартирі, іншого житла у нього немає, крім того, позивачка не спростувала, що виселення відповідача з квартири буде надмірним тягарем для нього.
Вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційність між виселенням відповідача та захистом права власності позивача, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що задоволення позову призведе до порушення принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною легітимною метою. 
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів не встановила «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_2 на житло шляхом його виселення із спірної квартири. 
Наведені в обґрунтування апеляційної скарги доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, фактично суд вирішив спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Якобишеною Т.Д. на підтвердження наданих послуг відповідачу ОСОБА_2 та їх оплату надано суду: додаткову угоду № 2 від 09 лютого 2023 року до договору № 61 про представництво інтересів в цивільному процесі та надання правової допомоги від 09 вересня 2022 року, відповідно до якої розмір гонорару адвоката за представництво інтересів в цивільному процесі та надання правничої допомоги у цивільній справі №727/6081/22 в суді апеляційної інстанції становить 10 000 грн; ордер на надання правничої (правової) допомоги; акт про прийняття-передачі наданих послуг від 16 лютого 2023 року; квитанцію № б/н від 16 лютого 2023 року у розмірі 10 000 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зроблено висновок, що: «суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України). […]
Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару)».
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Такий висновок викладений у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, справа №755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19.
Клопотань від ОСОБА_1 та її представника про зменшення розміру витрат на правничу допомогу чи заперечення щодо неспівмірності цих витрат до апеляційного суду не надходило.
Отже, за відсутності заперечень з боку позивача щодо розміру витрат, понесених відповідачем на оплату професійної правничої допомоги, такі витрати підлягають стягненню в повному обсязі.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу у Чернівецькому апеляційному суді.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 13 квітня 2023 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                                І.Н. Лисак 

                                                                               І.Б. Перепелюк