ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 травня 2023 року           справа №200/11927/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Казначеєв Е.Г., Сіваченко І.В.,  розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 р. у справі № 200/11927/21 (головуючий І інстанції Тарасенко І.М.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про зобов`язання виплатити заробітну плату,-

                                                              У С Т А Н О В И В: 

14 вересня 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Донецької обласної прокуратури (далі – відповідач) про зобов`язання виплатити заробітну плату. Позивач просить суд: 1) визнати бездіяльність Донецької обласної прокуратури протиправною, пов`язану з відмовою в нарахуванні та виплаті прокурору відділу ОСОБА_1 недоотриманої частини заробітної плати, в порядку та в розмірах передбачених ч.ч. 2, 3, 7 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, а також зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру провести перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 з 26.03.2020 року по 30.12.2020 року, у порядку та за алгоритмом визначеним ч.ч. 2, 3, 4, 7 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, з урахуванням Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1090; 2) зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру виплатити заробітну плату прокурору відділу з 26.03.2020 року по 30.12.2020 року ОСОБА_1 , у порядку та за алгоритмом визначеним ч.ч. 2, 3, 4, 7 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, з урахуванням положень Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1090 від 09 грудня 2015 року.  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює в органах прокуратури з 2009 року. Наказом прокурора Донецької області № 397-к від 04.05.2020 ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області та в умовах збройного конфлікту управлінням нагляду у кримінальних провадженням щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Донецької області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”. На виконання рішення суду у справі 200/5474/20-а, наказ № 337-к від 04.05..2020 скасовано та поновлено позивача на посаді з 05 травня 2020 року.
У період з 26 березня 2020 року по 30 грудня 2020 року позивачу виплачувалась заробітна плата виходячи із посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важкої роботи, премії та індексації.
Обраховуючи заробітну плату позивачу у вказаний період, відповідач взяв за основу розмір місячного посадового окладу в сумі 5730 грн., встановлений постановою Кабінету Міністрів України “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”, а не ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, такими, що порушують його право власності на отримання заробітної плати у повному розмірі, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року визнано неконституційним окреме положення ст. 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 р. у справі № 200/11927/21 у задоволенні позову – відмовлено.                                                                      Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних виомг.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. 
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.    
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , є громадянином України, з лютого 2009 року працював в органах прокуратури України на різних посадах, від помічника міжрайонного прокурора, до прокурора відділу прокуратури області,  що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 .
Наказом № 1162-п від 27 грудня 2019 року ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області та в умовах збройного конфлікту управління нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Донецької області. 
Наказом прокурора Донецької області від 04 травня 2020 року № 397-к позивача звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області та в умовах збройного конфлікту управління нагляду та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 200/5474/20-а визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Донецької області № 397-к від 4 травня 2020 року про звільнення позивача із займаної посади прокурора відділу процесуального курівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області та в умовах збройного конфлікту управління нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області, зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру поновити позивача в органах прокуратури на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області та в умовах збройного конфлікту управління нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту Донецької обласної прокуратури з 5 травня 2020 року або на рівнозначній посаді в органах прокуратури; вирішено стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 5 травня 2020 року до 21 жовтня 2020 року. 
31 грудня 2020 року виконувачем обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури було видано наказ № 1945-к, яким скасовано наказ прокурора Донецької області № 397-к від 4 травня 2020 року про звільнення позивача із займаної посади та поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області та в умовах збройного конфлікту управління нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Донецької області з 5 травня 2020 року, з яким позивача ознайомлено 13 січня 2021 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.08.2021 року, стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 200/5474/20-а в частині поновлення позивача на посаді у сумі 52861 (п`ятдесят дві тисячі вісімсот шістдесят одна) грн. 50 коп.
Відповідно до наданого відповідачем штатного розпису на 01.09.2020 року, у спірний період позивачу нараховувалась заробітна плата, виходячи з окладу у розмірі 5730 грн.
Спірним питанням у даній справі є правомірність виплати позивачу заробітної плати за спірний період виходячи з розміру посадового окладу в сумі 5730 грн., який встановлено постановою Кабінету Міністрів України № 505.
Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі – Закон № 1697-VII).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 
1) вислугу років; 
2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. 
Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.
Згідно з ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VII посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до ч. 4 ст. 81 Закону № 1697-VII посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.
Відповідно до ч. 7 ст. 81 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 р. № 1090 затверджено Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, який визначає механізм встановлення прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби (стажу роботи), що дає право на одержання такої надбавки.
Частиною 1 ст. 89 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Статтею 90 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України “Про оплату праці” від 24.03.1995 року № 108/95-ВР (далі – Закон № 108/95-ВР) умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.
Відповідно до ст. 13 Закону № 108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”  затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5.
Пунктом 6 вказаної постанови визначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці.
Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п. 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України встановлено, що положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу “Перехідні положення” Закону України від 14 жовтня 2014 року “Про прокуратуру” застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не був наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”.
Таким чином, позивачу нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”.
Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року № 1697-VІІ зі змінами втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто, з 26 березня 2020 року.
Разом з тим, Законом України від 19.09.2019 року № 113-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” (далі - Закон України від 19.09.2019 року № 113-ІХ), який набрав чинності 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Так, у частині 1 статті 7 Закону № 1697-VІІ “Про прокуратуру” слова “регіональні” та “місцеві” замінено відповідно на “обласні” та “окружні”, а пункт 4 цієї частини 1 та статті стосовно військових прокуратур в системі органів прокуратури виключено.
Отже, статтею 15 Закону № 1697-VІІ зазначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах (в редакції Закону України від 19.09.2019 року № 113-ІХ).
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ “Прикінцевих і перехідних положень” Закону України № 113-ІХ, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Також, пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ передбачено, що день початку роботи обласних прокуратур та окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора. Вказані рішення публікуються у газеті “Голос України”.
Закон № 113-ІХ неконституційним не був визнаний.
Оплата праці прокурорів обласних та окружних прокуратур відповідно до статті 81 Закону України “Про прокуратуру” здійснюється лише з дня початку їх роботи.
Наказом Офісу Генерального прокурора від 08 вересня 2020 року № 414 визначено днем початку роботи обласних прокуратур 11 вересня 2020 року. Зазначене опубліковано у газеті “Голос України” 09 вересня 2020 року у відповідності із зазначеним пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113.
У період з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року обласні прокуратури створені не були.
Таким чином, дія статті 81 Закону України “Про прокуратуру” у редакції, дійсній у період з 26 березня 2020 по 10 вересня 2020 року, не поширюється на прокурорів регіональних прокуратур. Оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Судом також встановлено, що на виконання рішення суду у праві № 200/5474/20-а позивача було поновлено в органах прокуратури на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області та в умовах збройного конфлікту управління нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту Донецької обласної прокуратури з 05 травня 2020 року або на рівнозначній посаді в органах прокуратури України.
Суд звертає увагу, що позивача поновлено на попередній посаді прокуратури Донецької  області,  а не посаду прокурора обласної прокуратури.
Диспозиція статті 81 Закону України від 14.10.2014 року № 1697 “Про прокуратуру” (станом на час внесення змін 19.09.2019 року) стосується Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, а відтак, не поширюється на прокурорів регіональних та місцевих прокуратур.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, нараховуючи та виплачуючи позивачу заробітну плату за період 26 березня 2020 року по 30 грудня 2020 року згідно постанови від 31.05.2020 року № 505 “Про порядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”, з розрахунку посадового окладу 5730 грн., діяв правомірно та в межах чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 р. у справі № 200/11927/21 - залишити без задоволення.                                                                                                              
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 р. у справі № 200/11927/21 - залишити без змін.                                                                                                       Повне судове рішення складено 25 травня 2023 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Е.Г. Казначеєв

                                                                                                               І.В. Сіваченко