Постанова
Іменем України
 
21 червня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 727/4133/22
провадження № 61-12146св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного  суду від 08 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Височанської Н. К., Лисака І. Н.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - АБ «Укргазбанк», банк) про стягнення надмірно сплачених коштів.
 
Позовну заяву обґрунтував тим, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 травня 2019 року у справі № 725/2646/15 ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 11 червня 2008 року № ЧОУ/21-ф/08/Д в сумі 7 372,10 дол. США і 9 571,69 грн. Також наведеним судовим рішенням змінено розподіл судових витрат та стягнуто з ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» 804,12 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору. Судові витрати у розмірі 804,12 грн, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк», стягнуто за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постанова набрала законної сили та є чинною.
 
У зв`язку з тим, що на позивача здійснювався тиск зі сторони відповідача у формі телефонних дзвінків із погрозами реалізації іпотечного майна, 25 квітня 2019 року він сплатив банку суму коштів у розмірі 5 801,53 грн та 12 889,28 дол. США, що підтверджується квитанціями від 25 квітня 2019 року № 12434-12 та                          № 12434-13. 
 
Позивач стверджував, що наведені кошти він сплатив помилково. 
 
Переконував, що його та ОСОБА_2 солідарна заборгованість перед АБ  «Укргазбанк» за кредитним договором від 11 червня 2008 року                              № ЧОУ/21-ф/08/Д відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду від 30 травня 2019 року складає 7 372,10 дол. США та 9 571,69 грн, а отже, його заборгованість - лише 1/2 частини від сум, зазначених у постанові апеляційного суду, а саме: 3 686,05 дол. США та 4 785,85 грн. 
 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АБ «Укргазбанк» на свою користь надмірно сплачені ним кошти за кредитним договором від  11  червня 2008 року № ЧОУ/21-ф/08/Д у сумі 9 203,23 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подачі позову, становить 269 239,57 грн та 1 015,68 грн, а всього на загальну суму 270 255,25 грн, та вирішити питання розподілу судових витрат. 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АБ «Укргазбанк» в особі Чернівецької обласної дирекції, на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у сумі 4 996,93 дол. США, 4 261,75 грн - надлишково сплачені кошти у рахунок пені та 1 015,68 грн - сплачені у рахунок судових витрат. Стягнуто з АБ «Укргазбанк» в особі Чернівецької обласної дирекції на користь держави судовий збір у розмірі 1 879,65 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 вересня 2022 року стягнуто АБ «Укргазбанк» в особі Чернівецької обласної дирекції на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 травня 2019 року у справі № 725/2646/15 встановлений дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, який є відміним від розміру сплаченої позивачем заборгованості на погашення кредитних зобов`язань, то надлишково сплачені банку кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню позивачу на підставі положень статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виконавши солідарний обов`язок перед банком зі сплати кредитної заборгованості в повному обсязі, ОСОБА_1 набув право зворотної вимоги до боржника ОСОБА_2 , тому вимоги про повернення сплачених коштів у цій частині є безпідставними.
 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач подав позовну заяву щодо стягнення надлишково сплачених коштів 30 травня 2022 року без пропуску загальної позовної давності тривалістю в три роки відповідно до статті 257 та пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу АБ «Укргазбанк» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4 054,50 грн.
 
У вказаній постанові, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Водночас апеляційний зазначив про те, що оскільки відповідно до положень статті 261 ЦК України позовна давність у цій справі почала свій перебіг з 26 квітня 2019  року, а звернення ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м. Чернівців із позовним вимогами про стягнення надмірно сплачених коштів здійснено лише 30 травня 2022 року, то позивач пропустив позовну даність, кінець якої припав на 26 квітня 2022 року. 
 
Також апеляційний суд зазначив, що позивач не навів суду поважних причин пропуску позовної давності та жодним чином не обґрунтував неможливість звернення до суду за захистом свого порушеного права більше трьох років, тому є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позовної давності.
 
Крім того, апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 про те, що він дізнався про порушення свого права 30 травня 2019 року, з дня винесення постанови Чернівецьким апеляційним судом, оскільки, подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у цій справі, позивач не погоджувався із наведеним рішенням, тому знав про порушення своїх прав та мав намір захистити їх під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2022  року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у правовідносинах, подібних до тих, що склалися між сторонами (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). 
 
Також заявник вказує на те, що апеляційний суд не застосував норми пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та пункту 6 частини третьої статті 141 ЦПК України, не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 379/1186/18, та безпідставно поклав на нього, як особу з інвалідністю другої групи, обов`язок сплати судових витрат у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4 054,50 грн. 
 
Крім того, касаційній скарга мотивована тим, що враховуючи положення пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, позовна давність для подання заявником позовної заяви щодо стягнення надлишково сплачених коштів до АБ «Укргазбанк» продовжені на період строку дії воєнного стану, тому апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
 
У січні 2023 року від АБ «Укргазбанк» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін. 
 
Межі розгляду справи судом касаційної інстанції
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Оскільки касаційна скарга  ОСОБА_1 не містить доводів щодо оскарження постанови Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2022  року в частині висновків про обґрунтованість позовних вимог по суті спору, то Верховним Судом перевіряються оскаржуване судове рішення лише в частині висновків щодо питання застосування позовної давності та вирішення питання розподілу судових витрат.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 грудня 2022 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2022  року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2022 року відкрито касаційне  провадження у малозначній справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої, підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України; витребувано з Шевченківського районного суду м. Чернівців матеріали справи № 727/4133/22; надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу. 
У січні 2023 року матеріали справи № 727/4133/22 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року справу № 727/4133/22 призначено до судового розгляду колегією суддів у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком  «Укргазбанк» (правонаступником якого є АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір                               № ЧОУ/21-ф/08/Д. Відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 20 780,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів 08 червня 2018 року. 
 
На забезпечення повернення кредиту за кредитним договором від 11 червня 2008 року № ЧОУ/21-ф/08/Д ОСОБА_2 добровільно взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язаннями боржника ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі, що підтверджується договором поруки від 11 червня 2008 року за № ЧОУ/21-ф/08Д-р.
 
З огляду на порушення позивачем ОСОБА_1 умов кредитного                  договору від   11 червня 2008   року № ЧОУ/21-ф/08/Д, у квітні 2015 року АБ «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 30 січня 2019 року у справі № 725/2646/15-ц позов АБ «Укргазбанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2008 року № ЧОУ/21-ф/08/Д в сумі 12 369,03 дол. США та 248 992,31 грн, з яких: 8 019,56 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом, 4 349,47 дол. США - прострочена заборгованості за процентами, 174 871,84 грн -пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах позовної давності, 74 120,47 грн - пеня за несвоєчасне погашення відсотків у межах строку позовної давності. Також стягнуто солідарно з боржників судові витрати у розмірі 5 801,53 грн. 
 
25 квітня 2019 року ОСОБА_1 сплатив на користь АБ «Укргазбанк» 12 889,28  дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ є еквівалентом 342 780,12 грн, що підтверджується квитанцією від 25 квітня 2019 року № 12434_13 (призначення платежу: повне погашення кредиту згідно з договором від 11 червня 2008 року № ЧОУ/21-ф/08/Д) та 5 801,53 грн, що підтверджується квитанцією від 25 квітня 2019 року №12434_12 (призначення платежу: відшкодування судових витрат).
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 30 січня 2019 року у справі № 725/2646/15-ц змінено. Позов АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2008 року № ЧОУ/21-ф/08/Д у сумі 7 372,10 дол. США та 9 571,69 грн, з яких: 3 206,00 дол. США - сума кредиту, яка стягується достроково; 4 072,31 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом; 68,10 дол. США - поточна заборгованість за відсотками; 25,69 дол. США - прострочена заборгованість за відсотками; 7 571,03 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 2 000,66 грн - пеня за несвоєчасну сплату                    процентів.
 
Також змінено розподіл судових витрат та стягнуто з ОСОБА_2 на користь  АБ «Укргазбанк» 804,12 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору. Судові витрати в розмірі 804,12 грн, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк», стягнуто за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Звертаючись до суду із цим позовом 30 травня 2022 року, ОСОБА_1 вказував на те, що його та ОСОБА_2 солідарна заборгованість перед АБ «Укргазбанк» за кредитним договором від 11 червня 2008 року № ЧОУ/21-ф/08/Д відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду від 30 травня 2019 року у справі № 725/2646/15-ц складає 7 372,10 дол. США та 9 571,69 грн, а отже його заборгованість - лише 1/2 частини від сум, зазначених у постанові апеляційного суду, а саме: 3 686, 05 дол. США та 4 785,85 грн, а інші кошти, що були надмірно сплачені банку підлягають стягненню із банку, як безпідставно набуті.
 
22 червня 2022 року АБ «Укргазбанк» подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, яка обґрунтована тим, що предметом спору є стягнення надмірно сплачених грошових коштів, які перераховані банку 25 квітня 2019 року, а з позовною заявою позивач звернуся лише 30 травня 2022 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права       
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК            України).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Аналіз стану поінформованості особи у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права, і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо.
 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). 
 
Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. 
 
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. 
 
Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. 
 
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
 
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
 
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).
 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
 
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. 
 
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та                 зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
 
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
 
Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач подав позовну заяву щодо стягнення надлишково сплачених коштів 30 травня 2022 року без пропуску загальної позовної давності тривалістю в три роки відповідно до статті 257 та пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
 
Натомість, скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що оскільки відповідно до положень статті 261 ЦК України позовна давність у цій справі почала свій перебіг 26 квітня 2019  року, а звернення ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м. Чернівців із позовними вимогами про стягнення надмірно сплачених коштів здійснено лише 30 травня 2022 року, то позивач пропустив позовну даність, кінець якої припав на 26 квітня 2022 року. 
 
Апеляційний суд проігнорував те, що 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». 
 
Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану,  продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
 
Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023 воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено, включно до 18 серпня 2023 року. 
 
Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (30 травня 2022 року) про стягнення надлишково сплачених коштів в Україні діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України, підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з його пропуском не було.
 
Натомість апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права і безпідставно скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що апеляційний суд за наслідками апеляційного розгляду у цій справі вважав наявними підстави для стягнення з ОСОБА_1  на користь АБ «Укргазбанк» понесених останнім  судових витрат у розмірі 4 054,50 грн у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
 
Однак із таким висновком апеляційного суду також погодитись не можна з огляду на наступне.
 
Матеріали справи містять підтвердження, що позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), яка була надана ним разом з позовною заявою (а. с. 3). 
 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю першої та другої груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
 
Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Стадії цивільного процесу об`єднані єдиним завданням - справедливим розглядом і вирішенням цивільних справ з метою захисту порушеного права.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Апеляційний суд не взяв до уваги наведені обставини та норми права, не                урахував, що позивач звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю другої групи, а тому безпідставно поклав на нього обов`язок з відшкодування АБ «Укргазбанк» судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи апеляційним судом, оскільки такі витрати підлягали відшкодуванню за рахунок держави.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 лютого 2021 року у справі № 379/1186/18, від 20 жовтня 2021 року у справі № 127/21328/19 та          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.
 
Отже, оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам закону і в частині розподілу судових витрат.
 
Наведені заявником підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, та відповідні доводи касаційної скарги підтвердилися.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
 
Розподіл судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Ураховуючи висновки Верховного Суду щодо задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , якого звільнено від сплати судового збору у цій справі на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до частин першої,  другої та шостої статті 141 ЦПК України, з АБ «Укргазбанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 3 029,24 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.  
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 серпня 2022 року залишити в силі. 
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 3 029,24 грн. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий	О. В. Ступак  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
 	А. С. Олійник  	
 	С. О. Погрібний  	
 	В. В. Яремко