ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 липня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/840/23
Головуючий у першій інстанції – Меженнікова С. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/773/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
    
учасники справи:
заявник: ОСОБА_1 
заінтересовані особи: Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Управління Державної Міграційної Служби України у Чернігівській області

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24.03.2023 року у складі судді Меженнікової С.П., місце постановлення ухвали м.Чернігів, у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Управління Державної Міграційної Служби України у Чернігівській області

                          В С Т А Н О В И В:

У  лютому  2023  року  ОСОБА_1   звернувся  до  суду із заявою, в якій просив: - встановити факт народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Слабин Чернігівської області; - зобов`язати Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) поновити актовий запис про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначенням відповідних відомостей. В обґрунтування вимог поданої заяви ОСОБА_1 вказував, що він тривалий час проживає у Республіці Сербія та має намір отримати громадянство України, для отримання якого заявнику необхідно підтвердити факт народження його діда ОСОБА_2 на території України. За доводами ОСОБА_1 , свідоцтво про народження його діда ОСОБА_2 було втрачено внаслідок частих переїздів, у державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутні будь-які записи про його народження. ОСОБА_1 зазначає, що наявні у нього документи підтверджують той факт, що він є внуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .  Встановлення факту народження діда ОСОБА_2 на території України необхідно заявнику ОСОБА_1 для отримання громадянства України.   

Оскаржуваною ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24.03.2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, повернуто заявнику, на підставі ч.3 статті 185 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24.03.2023 року, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 24.03.2023 року підлягає скасуванню, оскільки вона порушує право заявника на доступ до правосуддя, визначене статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, також оскаржувана ухвала суду від 24.03.2023 року є незаконною і необґрунтованою. Апелянт зазначає, що підставою для повернення поданої ним заяви судом першої інстанції є невиконання вимог ухвали суду першої інстанції від 09.03.2023 року про залишення його заяви без руху. Апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними в зазначеній ухвалі від 09.03.2023 року, зокрема, відносно того, що: заявником не надано нотаріально засвідченого перекладу українською мовою документа, складеного на іноземній мові; до заяви не долучено докази звернення ОСОБА_1 до міграційної служби для набуття громадянства України за територіальним походженням, і йому було відмовлено, оскільки не підтверджено факт народження його діда ОСОБА_2 в Україні, що стало підставою звернення до суду; до заяви не долучено докази звернення ОСОБА_1 в позасудовому порядку до Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) із заявою про поновлення актового запису про народження його діда, і йому було відмовлено. Щодо ненадання доказів звернення до міграційної служби для набуття громадянства України за територіальним походженням, апелянт вказує, що судове рішення про встановлення юридичного факту необхідно ОСОБА_1 для можливості набуття громадянства України за територіальним походженням, що передбачено статтею 8 Закону України ”Про громадянство України”. Апелянт зазначає, що без рішення  суду ОСОБА_1 не може розпочати процедуру набуття громадянства України. Посилаючись на необхідність попереднього звернення в позасудовому порядку до органів ДМС України, Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), та вказуючи про передчасне звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції, на думку апелянта, не врахував норми процесуального права, роз`яснення, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002. Апелянт вважає, що обрання певного засобу правового захисту, в тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, і встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. При цьому, апелянт посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі №635/2832/20, провадження №61-13581св20, від 05.04.2021 року у справі №523/14707/19, провадження №61-16116св20, які не були належним чином враховані судом першої інстанції. Щодо ненадання заявником нотаріально засвідченого перекладу українською мовою документа, складеного на іноземній мові, апелянт зазначає, що 16.03.2023 року приватним нотаріусом було посвідчено переклад документів в інтересах заявника ОСОБА_1 , однак, наразі доручення даних документів до матеріалів справи є неможливим, оскільки судом першої інстанції повернуто заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. 

Згідно приписів ч.2 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24.03.2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Чернігівській міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Управління Державної Міграційної Служби України у Чернігівській області, без повідомлення учасників справи. 

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи, учасники даної справи обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи. 

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у  лютому  2023  року  ОСОБА_1   звернувся  до  суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просив встановити факт народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Слабин Чернігівської області та зобов`язати Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) поновити актовий запис про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначенням відповідних відомостей. 

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01.03.2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, було залишено без руху, у зв`язку з тим, що подана ОСОБА_1 заява не відповідає вимогам п.5 ч.3 статті 175, ч.5 статті 177 ЦПК України, а саме, заява подана особою, яка не надала доказів, які б підтвердили факт її проживання на території України (посвідка на проживання). Даною ухвалою суду першої інстанції від 01.03.2023 року ОСОБА_1   було надано п`ятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали для усунення вказаних недоліків, шляхом надання суду доказів проживання (перебування) заявника на території України.  

На виконання вимог ухвали Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01.03.2023 року про залишення заяви ОСОБА_1 без руху, ОСОБА_1 було подано клопотання про усунення недоліків та відкриття провадження у справі, в якому вказано, що заявник ОСОБА_1 проживає за кордоном, а саме, в АДРЕСА_1 , та додано копію документу на іноземній мові, із зазначенням, що даний документ є посвідкою на проживання. 

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09.03.2023 року, заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, оскільки заявником не надано нотаріально засвідченого перекладу українською мовою документу, складеного на іноземній мові. При цьому, судом було запропоновано заявнику надати до суду переклад документу, викладеного іноземною мовою, на українську мову. Крім того, залишаючи заяву ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції вказав, що всупереч вимогам статті 8 Закону України ”Про громадянство”, статей 294, 318 ЦПК України, ні зі змісту заяви, ні із поданих документів не вбачається, що заявник розпочав передбачену законодавством України процедуру для набуття громадянства України, та припинення громадянства, яке наразі у нього наявне. Також суд першої інстанції зазначив, що до заяви не долучено докази відносно того, що ОСОБА_1 звертався до міграційної служби для набуття громадянства України за територіальним походженням, і йому було відмовлено, оскільки не підтверджено факт народження його діда ОСОБА_2 в Україні, що стало причиною звернення до суду. Судом першої інстанції вказано, що до заяви не долучено докази, що ОСОБА_1 звертався в позасудовому порядку до Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) із заявою про поновлення актового запису про народження його діда, і йому було відмовлено. При цьому, судом першої інстанції було надано ОСОБА_1 п`ятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали для усунення вказаних недоліків. 

Оскаржуваною ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24.03.2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, було повернуто заявнику, на підставі ч.3 статті 185 ЦПК України. При цьому, суд першої інстанції у даній ухвалі від 24.03.2023 року вказав, що заявником не усунуто у строк, встановлений судом, недоліки поданої заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, про які було зазначено судом першої інстанції в ухвалі від 09.03.2023 року про залишення заяви ОСОБА_1 без руху, яка була отримана    заявником    10.03.2023    року,   згідно   довідки   про   доставку електронного  листа.  

Перевіряючи законність і обгрунтованість оскаржуваної апелянтом ухвали суду першої інстанції від 24.03.2023 року про повернення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.  

Відповідно  до  приписів  ч.1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. 

Положеннями ч.2 статті 315 ЦПК України регламентовано, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1 статті 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень статті 315 ЦПК  України, та залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення факту, зокрема, народження особи (діда заявника) на території, яка стала територією України.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, Законом України ”Про громадянство України” №2235-III, а також Указом Президента України від 27.03.2001 року №215/2001 ”Питання організації виконання Закону України ”Про громадянство України”, яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Відповідно до положень Закону №2235-III та Порядку, заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Згідно із статтею 496 ЦПК України, іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заявник ОСОБА_1 є громадянином іншої держави, звернувся до суду  із  заявою  про  встановлення  факту,  що  має  юридичне  значення,  в якій просив: - встановити факт народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Слабин Чернігівської області; - зобов`язати Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) поновити актовий запис про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначенням відповідних відомостей. У поданій заяві ОСОБА_1 вказував, що встановлення факту народження діда ОСОБА_2 на території України необхідно заявнику для отримання громадянства України.   

Питання підсудності цивільних справ урегульоване у главі 2 розділу I ЦПК України, яка визначає загальні правила предметної та територіальної підсудності, та у ч.1 статті 497 ЦПК України, яка передбачає, що підсудність судам України  цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Крім того, приписами ч.1 статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України ”Про міжнародне приватне право”, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія ”підсудність” застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто, міжнародної підсудності.
Відтак, на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Відповідно до статті 75 Закону України ”Про міжнародне приватне право”, підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Згідно з п.7 ч.1 статті 76 Закону України ”Про міжнародне приватне право”, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантують право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами і поставленою метою (Рішення Європейського Суду з прав людини від 12.07.2001 року, заява №42527/98, у справі ”Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини”). 

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі ”Плахтєєв та Плахтєєва проти України” від 12.03.2009 року (остаточне 12.06.2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, ”... якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (рішення у справі ”Ашинґдейн проти Сполученого Королівства” (Ashingdane v.the United Kingdom) від 28.05.1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57) ”.

Враховуючи вищенаведене, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що поверненням заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заявника фактично було позбавлено права на доступ до суду. 
Залишаючи ухвалою від 09.03.2023 року без руху заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції зазначив, що всупереч вимогам статті 8 Закону України ”Про громадянство”, статей 294, 318 ЦПК України, ні із змісту заяви, ні із поданих документів не вбачається, що заявник розпочав передбачену законодавством України процедуру для набуття громадянства України та припинення громадянства іншої держави. Також суд першої інстанції вказав, що до заяви не долучено докази, що ОСОБА_1 звертався до міграційної служби для набуття громадянства України за територіальним походженням,  і  йому було відмовлено, оскільки не підтверджено факт народження його діда ОСОБА_2 в Україні, що стало причиною звернення до суду. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що до поданої заяви не долучено докази, що ОСОБА_1 звертався в позасудовому порядку до Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) із заявою про поновлення актового запису про народження його діда, і йому було відмовлено. 

При цьому, судом першої інстанції не враховано, що предметом вимог заявника було встановлення факту народження його діда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Слабин, Чернігівської області. У поданій заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 вказував, що встановлення даного факту йому необхідно для отримання громадянства України. 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд, відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі №635/2832/20, провадження №61-13581св20.
Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень статті 293 ЦПК України, та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Згідно з п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_2 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України ’’Про правонаступництво України’’, або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України, є рішення суду, яким підтверджується факт, який просить встановити ОСОБА_1 у поданій заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, і суд першої інстанції уваги на вказані обставини не звернув.
Крім того, посилаючись на необхідність звернення до органів ДМС України та передчасне звернення до суду ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції не врахував норми процесуального права та роз`яснення, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/20002.
Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Право  на  судовий  захист  не  позбавляє  суб`єктів  правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
З урахуванням викладеного, положення частини другої  статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі,  в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Приймаючи до уваги вищенаведене, в ході апеляційного перегляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 24.03.2023 року про визнання неподаною та повернення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, з підстав невиконання ним у визначений судом строк вимог ухвали суду першої інстанції від 09.03.2023 року, є необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із зазначеними вище нормами права, які регламентують дані правовідносини. Суд першої інстанції не врахував вказаних приписів Закону щодо звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у даній категорії справ, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку у оскаржуваній ухвалі від 24.03.2023 року про наявність підстав для  визнання  неподаною  та  повернення ОСОБА_1   його заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. 

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу  Чернігівського  районного  суду  Чернігівської  області  від  24.03.2023 року - скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.  

Розподіл судових витрат апеляційним судом не проводиться, оскільки в силу положень ч.7 статі 294 ЦПК України, вказане питання вирішується при ухваленні судом рішення. 

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374; п.4 ч.1 статті 379, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                              
                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 березня 2023 року - скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Дата складення повної постанови - 03.07.2023 року. 

Головуючий:                                            Судді: