ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
25 травня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 185/623/23(2-а/185/18/23)	
головуючий суддя І інстанції –Гаврилов В.А.
Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Коршуна А.О., Чередниченка В.Є.,     
за участю секретаря судового засідання: Рівної  В.В., 
розглянувши у відкритому  судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2023 року в адміністративній справі №185/623/23(2-а/185/18/23) за позовом   ОСОБА_1  до  Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, головного спеціаліста Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області Асотської Олени Вікторівни, заступника начальника Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області Шевченко Олени Вікторівни  про скасування рішення і постанови про накладення адміністративного стягнення,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, головного спеціаліста Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області Асотської Олени Вікторівни, заступника начальника Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області Шевченко Олени Вікторівни, в якому просила:
- визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 14.12.2022 року серії ПН МДН №004457;
- визнати незаконним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни  від 14.12.2022 року № 20.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2023 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що спірні рішення були прийняті відповідачем з порушенням приписів чинного законодавства, оскільки відповідачем  протиправно не був залучений перекладач. Зауважено, що позивач має на території України сім`ю, а саме чоловіка з яким перебуває у шлюбі та двох малолітніх дітей, а отже її примусове повернення до країни походження або третьої країни є втручанням у право на сімейне життя.
Павлоградським  відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судовому засіданні заперечував відносно задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Інші учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за відсутності останніх.
Клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні, на переконання колегії суддів, задоволенню не підлягає, тому як останнє не містить доказів, що це підтверджують, а також з урахуванням стислих строків розгляду даної справи, передбачених ст.ст. 286, 288 КАС України.
Заслухавши представника Павлоградського  відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянкою Росії та перебувала на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання. Посвідку видано 02.12.2021 року. Строк її дії до 21.11.2022 року. 
Вказану посвідку було скасовано 15.11.2022 року рішенням управління у справі іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 12031500055214.
14.12.2022 року заступником начальника Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області Шевченко О.В. було прийнято постанову про притягнення до адміністративної відповідальності ПН МДН №004457, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. 
Відповідно до наведеної постанови, під час проведення перевірки дотримання іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні виявлено громадянку російської федерації ОСОБА_1 , яка проживає в Україні за недійсним документом та ухилилась від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. 
Штраф за наведеною постановою було сплачено позивачем в добровільному порядку (а.с. 62).
Також, 14.12.2022 року заступником начальника Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Шевченко О.В. було затверджено рішення № 20 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
Відповідно до наведеного рішення, вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язано останню покинути територію України до 12.01.2023 року.
Не погодившись з обґрунтованістю прийняття вказаної постанови та рішення, позивач звернулась до суду з метою захисту порушених прав.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова та рішення були прийняті відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав  для їх скасування.
Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного.
Відповідно до ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно ст. 222-2 КУпАП, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства про паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, законодавства про перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства, про транзитний проїзд через територію України, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну, а також питання щодо реєстрації місця проживання (статті 200, 201, частина перша статті 203, стаття 203-1 (крім порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), статті 204, 205, 206).
Від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівник, заступники керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, інші уповноважені керівником посадові особи цього органу.
Приписами ч. 1 ст. 203 КУпАП встановлено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз зазначених правових норм вказує на те, що міграційний орган уповноважений через своїх працівників притягувати іноземців та осіб без громадянства до адміністративної відповідальності за вчинення ними визначених законом адміністративних правопорушень, зокрема за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні. 
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначено Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012р. (з подальшими змінами, далі - Інструкція).
Пунктом 5 розділу І «Загальні положення» Інструкції визначено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту праві законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття спірної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення до країни походження було встановлення міграційним органом факту перебування позивача на території України без дійсного дозвільного документу.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянкою Росії та перебувала на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання, виданої 02.12.2021 року. Строк  дії посвідки було встановлено до 21.11.2022 року.  
Рішенням управління у справі іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 15.11.2022 року № 12031500055214 наведену посвідку було скасовано.
Відповідно до пояснень позивача від 14.12.2022 року, наданих начальнику Павлоградскього відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області (пояснення надані російською мовою), остання проживає в Україні відповідно до посвідки на тимчасове проживання. Раніше належного часу звернулась з заявою про продовження посвідки, однак у її задоволенні було відмовлено через введення військового стану на території України. Зазначено про обізнаність позивача про незаконне перебування на території України (а.с. 50).
В свою чергу, наведене рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання позивачем в судовому порядку не оскаржено, як то передбачено п. 77 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 322 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», а відповідно останнє є чинним.
Отже, з зазначеного вбачається, що станом на час прийняття спірних постанови та рішення, позивач перебувала на території України за відсутності належних правових підстав, про що остання була обізнана, що свідчить про їх правомірність.
Що стосується посилань позивача на незалучення перекладача під час складення спірної постанови про накладення адміністративного стягнення та наявності сім`ї на території України (перебування позивача у шлюбі з чоловіком, який є громадянином України та наявності дітей), як на підставу протиправності спірних рішень, то колегія суддів апеляційної інстанції вважає їх безпідставними, оскільки сам факт відсутності перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, зі змісту статей 268, 274 КУпАП випливає, що призначення перекладача відбувається у разі, якщо особа не володіє мовою, якою ведеться провадження.
З матеріалів справи вбачається, що позивач при розгляді справи про адміністративне правопорушення клопотань щодо забезпечення перекладача у зв`язку з неволодінням державною мовою не заявляла, а відповідно вказані доводи до уваги не приймаються.
При цьому, також слід наголосити, що відповідно до п. 2 Розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю в присутності перекладача та/або законного представника, лише на вимогу особи, яка також була відсутня.
Також, колегія суддів зазначає, що факт материнства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення вимог міграційного законодавства в її діях, а чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для усіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за порушення міграційного законодавства України. Окрім того, позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після владнання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні, остання матиме змогу повернутись до своєї сім`ї.
Вказані правові висновки також відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним в постановах від 28.10.2020 року по справі № 274/7478/19 та від 23.01.2020 року по справі 343/2242/16-а, що враховуються судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст. 242 КАС  України.
 Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що спірна постанова про притягнення до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення були прийняті відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав для їх скасування.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції, що відповідно до                        ч. 4 ст. 286 та ч. 3 ст. 288 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності та примусового повернення іноземців або осіб без громадянства за межі території України, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення, натомість, в резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено 30 днів на апеляційне оскарження, однак це порушення не призвело до неправильного вирішення спору, а відповідно до ст. 317 КАС України, не є підставою для скасування судового рішення.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2023 року в адміністративній справі №185/623/23(2-а/185/18/23)– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції в частині оскарження постанови про адміністративне правопорушення в касаційному порядку, відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України – не підлягає.
В іншій частині постанова може бути оскаржена протягом тридцятиденного строку з дня її проголошення в касаційному порядку до Верховного Суду, за наявності підстав, передбачених ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко