Номер провадження: 22-ц/813/4516/23 
Справа № 523/7092/22
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Кутурланова О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кутурланової О.В.,
суддів: БездрабкоВ.О.,
Приходько Л.А.,
секретар судового засідання Виходець А.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Верхола Ігор Олегович, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Мурманової І.М. від 03 серпня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні,
встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні.
В обґрунтування заяви зазначив, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 у подружжя народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу подружжя домовилось, що малолітня дитина ОСОБА_4 залишиться проживати з батьком, який буде займатися вихованням та самостійно в повному обсязі утримувати дитину. Вказував, що встановлення факту перебування дитини на утриманні йому необхідно для захисту прав та інтересів дитини та своїх прав, а тому просив встановити факт постійного проживання та перебування на утриманні неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її батьком ОСОБА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 03 серпня 2022 року заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні задоволено.
Встановлено факт самостійного виховання, перебування на утриманні та постійного проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає окремо від своєї матері ОСОБА_1 та знаходиться на утриманні батька - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Верхола І.О., посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким залишити без розгляду заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні.

       Відзив на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що 17.04.2023 року на електронну адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява адвоката Крутоголової О.О., яка діє від імені ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 17.04.2023 року, про вступ у справу як представника та відкладення розгляду справи.
Приймаючи до уваги, що справа перебуває у провадженні суду апеляційної інстанції з 16.01.2023 року, двічі судові засідання відкладалися за клопотаннями представника заявника і дата наступного судового засідання визначалася судом таким чином, щоб заявник та його представники у повному обсязі змогли реалізувати свої процесуальні права на ознайомлення з матеріалами справи та узгодження правової позиції, при цьому справа не відноситься до категорії складних, а розірвання договору з адвокатом Дідик С.В. та укладення договору з адвокатом Крутоголовою О.О. здійснено в переддень судового засідання, колегія суддів не вбачає підстав для чергового відкладення розгляду справи та вважає такі дії заявника спрямованими на затягування розгляду справи.
За наведених обставин, приймаючи до уваги, що сторони належним чином повідомлені про дату та час судових засідань у справі, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність, оскільки їх явка у судове засідання обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надано, а відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з огляду на наступне.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні, суд першої інстанції виходив з того, що справа підлягає розгляду в порядку окремого провадження, юридичний факт, що просить встановити заявник, має для нього юридичне значення, а надані суду докази свідчить про обгрунтованість заяви.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (ч. 6 ст. 294 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567 цс 18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

У відповідності до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.
За ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
У разі, якщо батьки не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, згідно ч. 1 ст. 161 СК України, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 11799 (а.с.12).
Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.01.2016 року, що набуло чинності (справа №523/18756/15ц), шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.6).
Відповідно до довідки керівника «Техноклуб», остання видана ОСОБА_2 , в тому, що він дійсно приводить дитину на уроки моделювання у Клуб технічної творчості для дітей «Техноклуб». Період часу, протягом якого дитина відвідує заняття та дата видачі довідки не зазначені. Вказана довідка засвідчена печаткою закладу (а.с.26).
Згідно пояснень ФОП ОСОБА_6 від 25.07.2022 року ОСОБА_2 приводить та забирає дитину в студію фітнесу та реабілітації на заняття дитячого фітнесу. Період часу, протягом якого дитина відвідує заняття не вказані, пояснення написані рукописним текстом, без засвідчення печаткою закладу (а.с.28).
Відповідно до пояснень ОСОБА_7 від 15.07.2022 року, остання зазначає, що її син ОСОБА_2 та її онука проживають разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).
При цьому, згідно заяви матері дитини ОСОБА_1 , яка наявна в матеріалах справи, остання повідомляє, що її неповнолітня донька ОСОБА_4 проживає та знаходиться на утриманні батька та просить встановити факт самостійного виховання та постійного проживання неповнолітньої доньки з батьком, окремо від матері, та факту того, що дитина знаходиться на його повному утриманні (а.с.21).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 категорично заперечувала встановлені судом факти і подання нею будь-яких заяв до суду, посилаючись на те, що у період часу з 03.03.2022 року по 13.10.2022 року та з 28.10.2022 року по час подання апеляційної скарги вона перебуває з донькою за межами України, в підтвердження чого надала нотаріально посвідчену заяву батька ОСОБА_2 від 04.07.2022 року про згоду на тимчасовий виїзд з України до Канади, Великої Британії, Сполучених Штатів Америки, Турецької республіки та інших країн Шенгенської угоди та країн Європейського союзу його малолітньої доньки ОСОБА_4 (38-39) та копії паспортів громадян України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , у яких містяться відмітки про перетин державного кордону України 08.03.2022 року, 06.03.2022 року, 13.10.2022 року (а.с.40-43).
Крім того, в матеріалах справи наявні копії віз дозволів на перебування в Канаді ОСОБА_1 з 20.09.2022 року по 20.09.2025 року та ОСОБА_4 з 18.08.2022 року по 11.11.2025 року (а.с.46-49).

Отже, з наведеного вбачається, що малолітня донька сторін фактично проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, при цьому відповідачка категорично заперечує встановлення факту постійного проживання малолітньої дитини з батьком, як такого, що не відповідає дійсності.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції не звернув належної уваги на ту обставину, що заявник необхідність встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні обґрунтовував необхідністю захисту прав та інтересів дитини та своїх прав, хоча він, як батько, є законним представником малолітньої доньки відповідно до вимог чинного законодавства і наділений повним обсягом прав, обов`язків та повноважень, для реалізації яких відсутня потреба у встановленні додаткових фактів.
Зокрема, ст.154 СК України встановлено, що батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.
Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Таким чином, ОСОБА_2 , будучи батьком малолітньої ОСОБА_4 , має достатній обсяг повноважень для захисту прав та інтересів своєї доньки.
При цьому заявником у поданій заяві не зазначено для захисту яких саме власних прав у нього виникла потреба звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання малолітньої дитини і яке юридичне значення матиме для нього встановлення цього факту.

Згідно з положеннями ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення суду повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість доводів апеляційної скарги, наявність підстав для скасування ухваленого у справі рішення та залишення заяви про встановлення юридичного факту без розгляду.

Керуючись ст. ст. 294, 374, 377 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Верхола Ігор Олегович, задовольнити.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року скасувати.
Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 04.05.2023 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько