ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 червня 2023 року
м. Київ
справа № 202/1388/22
провадження № 51-659км23
Верховний Судколегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженої                                                              ОСОБА_6 ,
захисників                                                               ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022041660000079, за  обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.  Шахтарська Донецької області, жительки АДРЕСА_1 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційними скаргами засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 січня 2023  року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду першої інстанції, 05 лютого 2022 року приблизно о 13:00 між ОСОБА_6 та її співмешканцем ОСОБА_10 , які перебували в кімнаті квартири АДРЕСА_3 , відбувся словесний конфлікт, в ході якого у   ОСОБА_6 раптово виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень  ОСОБА_10 .Для реалізації свого умислу ОСОБА_6 взяла у праву руку зі столу, який стояв поруч із  нею, кухонний ніж та, діючи умисно, на ґрунті конфлікту, що виник раптово, з метою заподіяння тілесних ушкоджень  ОСОБА_10 , який перебував по відношенню до ОСОБА_6 обличчям, знаходячись у безпосередній близькості до останнього, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, цілеспрямовано, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, тримаючи у правій руці кухонний ніж, заподіяла ним ОСОБА_10 один удар у ділянку грудної клітки, спричинивши своїми діями тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 03 січня 2023 року задоволено апеляційну скаргу прокурора, у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_6 та  захисника ОСОБА_9 відмовлено, скасовано вирок суду першої інстанції, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, та призначено їй покарання у  виді позбавлення волі на строк 7 років.
Апеляційний суд установив, що 05 лютого 2022 року приблизно о 13:00 між ОСОБА_6 та її співмешканцем ОСОБА_10 , які перебували в кімнаті квартири АДРЕСА_3 , відбувся словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_6 раптово виник злочинний умисел на заподіяння смерті  ОСОБА_10 . Реалізуючи свій умисел, знаходячись у безпосередній близькості до ОСОБА_10 , який перебував по відношенню до ОСОБА_6 обличчям, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення смерті іншій людині та бажаючи настання таких наслідків, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_6 , тримаючи у правій руці кухонний ніж, заподіяла ним ОСОБА_10 один удар у ділянку грудної клітки, спричинивши поранення серця, отже, виконавши всі дії, які ОСОБА_6 вважала необхідними, не змогла закінчити злочин до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки ОСОБА_10 вижив.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Зі змісту поданої засудженою ОСОБА_6 касаційної скарги убачається, що вона порушує питання про зміну вироку апеляційного суду, просить кваліфікувати її дії за ч. 1 ст.  121 КК, призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнити від відбування покарання з випробуванням. 
Засуджена вказує, що визнає свою вину в заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , однак заперечує, що в її діях був умисел на його вбивство. При цьому  ОСОБА_6  висуває власну версію обставин вчинення кримінального правопорушення та звертає увагу суду на те, що вона допомогла потерпілому вижити, надала йому першу медичну допомогу, викликала швидку допомогу, оплатила необхідні йому медикаменти. Вважає неправильною кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, оскільки, на її переконання, вказані вище дії свідчать про відсутність умислу, спрямованого на заподіяння смерті потерпілому. 
Обґрунтовуючи вимогу про застосування ст. 75 КК, засуджена посилається на обставини, які її характеризують.
У касаційній скарзі засудженої також наведено доводи про недотримання приписів п. 4 ч. 2 ст. 87 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки протокол був підписаний нею під психічним примусом без присутності адвоката, а також про неповноту судового розгляду внаслідок недотримання положень п. 8 ч. 1 ст. 368 КПК. 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що апеляційний суд безпідставно кваліфікував дії засудженої за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, вони мають бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК з підстав, покладених судом першої інстанції в обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_6 у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження. 
Зазначає, що засуджена визнає свою вину в заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_10 і заперечує лише кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, під час судового розгляду потерпілий підтвердив показання засудженої, просив суворо не карати її, претензій до неї не мав, позовних вимог не заявляв. 
Захисник також указує, що в апеляційній скарзі порушувала питання про призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК із застосуванням ст. 75 цього Кодексу, з  огляду на щире каяття та дані, що характеризують особу засудженої. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджена і захисники просили задовільнити касаційні скарги сторони захисту та підтримали викладені в них доводи.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційних скарг та просила вирок апеляційного суду залишити без змін.
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому під час розгляду касаційних скарг виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій. Отже, правильність оцінки судами попередніх інстанцій досліджених доказів з точки зору належності та достовірності касаційний суд не перевіряє з огляду на межі розгляду, встановлені ст. 433 цього Кодексу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та  невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства. 
Належний апеляційний перегляд забезпечує реалізацію права кожного на справедливий суд, перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції, виправлення помилок у застосуванні норм матеріального чи процесуального права, недопущення виконання незаконних і необґрунтованих судових рішень.
У ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі прокурора щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, таку перевірку він здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із  дотриманням вимог ст. 404 КПК. У разі, якщо висновки суду апеляційної інстанції є відмінними від висновків суду першої інстанції, стосуються сутнісних ознак доказів - достовірності, належності, допустимості, і саме це зумовлює перекваліфікацію дій особи на іншу статтю КК, то суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити відповідні докази з дотриманням приписів ст. 23 КК.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Приписами ст. 420 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. При  цьому вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків та повинен містити короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення й рішення по суті вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції дотримався вказаних вище вимог кримінального процесуального закону.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.  2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК. 
Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши зібрані докази в сукупності та взаємозв`язку, допитавши обвинувачену ОСОБА_6 , дійшов висновку, що органи досудового розслідування надали неправильну юридичну оцінку діям обвинуваченої і помилково кваліфікували їх за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, оскільки, на переконання місцевого суду, умисел ОСОБА_6 на умисне вбивство не знайшов свого підтвердження.
Серед іншого, суд установив, що 05 лютого 2022 року, після того як обвинувачена побачила наслідки своїх дій, а саме спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, вона намагалася надати останньому медичну допомогу до приїзду швидкої, зупиняла кровотечу, не залишала місця скоєння злочину. Через деякий час швидка допомога забрала ОСОБА_10 до лікарні, а обвинувачену було затримано працівниками поліції. З  пояснень обвинуваченої, які, на думку суду, узгоджуються з письмовими доказами, місцевий суд установив, що вона добровільно припинила свої протиправні дії. Отже, суд виходив із того, що обвинувачена мала можливість продовжити свої протиправні дії, але відмовився від їх вчинення.
За висновками місцевого суду, добровільне припинення протиправних дій, надання потерпілому допомоги, виклик швидкої медичної допомоги є бажанням усунути негативні наслідки шляхом вчинення активних дій, спрямованих на недопущення смерті потерпілого, вказує на відсутність умислу на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині та на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 , які повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 121 КК.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , повторно допитавши її, дослідивши інші докази й оцінивши їх за правилами, встановленими ст. 94 КПК, апеляційний суд дійшов умовиводу, що викладені в судовому рішенні висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Апеляційний суд установив, що сукупність доказів у кримінальному провадженні доводить винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, оскільки вона, користуючись тим, що   ОСОБА_10 під час конфлікту підійшов до неї безпосередньо близько, знаходився обличчям до неї, застосувала кухонний ніж, яким цілеспрямовано завдала поранення (у напрямку «знизу-вгору», прикладаючи зусилля з висоти власного росту) у життєво важливу ділянку тіла - серце, попавши в серцевий шлуночок, що свідчить про намір ОСОБА_6 заподіяти смерть ОСОБА_10 . Те, що ОСОБА_6 , побачивши наслідки своїх дій, викликала швидку допомогу й намагалася самостійно зупинити кровотечу, не може бути підставою для висновку про іншу спрямованість умислу обвинуваченої і давати підставу для іншої кваліфікації її дій.
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на таке. 
Відповідно до приписів ст. 15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з  причин, що не залежали від її волі. Замах може бути здійснений виключно за наявності прямого визначеного (конкретизованого) умислу. Питання про умисел суд вирішує виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. Визначальним при цьому є  суб`єктивне ставлення винної особи до наслідків своїх дій. 
Визначений умисел виражається в тому, що особа має конкретне, точне уявлення про індивідуально визначений результат свого діяння, передбачає можливість настання конкретного суспільно небезпечного наслідку. Водночас відповідну конкретизацію у свідомості особи тих наслідків, яких вона прагне, не можна зводити в усіх випадках до чітких формальних параметрів. 
Визначений умисел завжди є таким, коли винний передбачає і бажає настання одного конкретизованого наслідку, досягнення певної мети, зокрема смерті потерпілого, що має місце в тих випадках, коли винний передбачає конкретний наслідок не просто як один із можливих від вчиненого діяння, а як неминучий (високо вірогідний) результат свого суспільно небезпечного діяння, де через щасливий збіг обставин для потерпілого настання менш небезпечних наслідків є виключенням із правил розвитку причинно-наслідкових зв`язків. У випадках, коли особа передбачає саме неминучість (високу вірогідність) настання смерті як найбільш ймовірного результату своїх дій, її ставлення до такого результату виявляється у виді бажання його настання, яке є вольовою ознакою прямого умислу.
За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що мисленим уявленням засудженої про результат своїх дій не охоплювалось умисне заподіяння смерті як про конкретизований результат їх вчинення, зокрема, з огляду на їх характер та спрямованість. Діяння винної особи не потягло за собою негайної смерті потерпілого лише в силу обставин, які не залежали від її волі.
Закінчений замах характеризується тим, що особа зробила все необхідне, щоб досягти мети, і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату. Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються з урахуванням характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. При встановленні форми та виду вини, суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує спосіб, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки тощо. 
Усвідомлене застосування такого способу вчинення злочину, як фізичне насильство щодо конкретного потерпілого, завжди пов`язане з усвідомленням і наслідків його використання. Оцінка сукупності доказів, досліджених судом у кримінальному провадженні, свідчить про те, що засуджена усвідомлювала, що її дія може спричинити конкретний суспільно небезпечний наслідок, і тим самим передбачала розвиток причинного зв`язку між діянням та його можливим наслідком. 
Цілеспрямоване застосування кухонного ножа для завдання поранення у напрямку знизу  - вгору із зусиллям, унаслідок чого уражено серцевий шлуночок (серце), за встановлених судом обставин, свідчить про бажання ОСОБА_6 заподіяти саме смерть ОСОБА_10 , оскільки припинення функціонування серця як правило призводить до настання смерті.
У разі, якщо під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину, якою є остаточне припинення особою за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця.
На стадії закінченого замаху на вбивство добровільна відмова можлива лише в тих випадках, коли між вчиненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків є певний проміжок часу, коли особа контролює розвиток причинного зв`язку, може втрутитися і перешкодити настанню суспільно небезпечного наслідку. Такийконтроль особа отримує з огляду на специфіку розвитку причинного зв`язку в усіх випадках (без винятків) у разі вчинення діяння певного характеру і виду. Водночас не є добровільною відмовою відмова від повторення посягання після вчинення закінченого замаху, коли винна особа зробила все, що вважала за необхідне для вчинення кримінального правопорушення, проте наслідок не настав із причин, які не залежать від її волі. 
Заподіяння поранення серця внаслідок нанесення цілеспрямованого удару ножем у  відповідну ділянку грудної клітки потерпілого, який перебував лицем до винуватої особи на незначній відстані від неї, за своїм характером містить реальну можливість заподіяння смерті через незначний проміжок часу, і смерть, у разі її відвернення внаслідок своєчасного надання медичної допомоги, не настає як виключення із загального порядку перебігу і розвитку причинно-наслідкового зв`язку, де виклик ОСОБА_6 швидкої допомоги та її намагання самостійно зупинити кровотечу не є тим контролем з боку винуватої за розвитком причинного зв`язку, який утворює собою необхідну складову юридичного змісту добровільної відмови від доведення злочину до кінця.
Суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що з'ясування змісту та спрямованості умислу не може ґрунтуватися виключно на висновку судово-медичного експерта, оскільки той містить лише медичну оцінку наслідків протиправного діяння і саме в такому розумінні він отримав оцінку судом стосовно вирішення питання про доведеність винуватості засудженої у вчиненні інкримінованого злочину та юридичної оцінки кримінального правопорушення. 
Умисне завдання ножем (колюче-ріжучим предметом) удару в ділянку тіла, де розташовано життєво важливі органи, та їх ушкодження свідчать про умисел особи на вбивство, і такі дії кваліфікуються за ч. 1 ст. 115 КК, а не як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. 
Отже, колегія суддів уважає правильною кваліфікацію дій засудженої за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст.  115 КК та відхиляє доводи в касаційних скаргах про відсутність у діях ОСОБА_6 ознак замаху на умисне вбивство.
Враховуючи, що санкцією ч. 1 ст. 115 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, неспроможними є вимоги засудженої про застосування до неї приписів ст. 75 КК, що можливо лише в разі призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років. 
Викладені в касаційній скарзі засудженої доводи про недотримання приписів п. 4 ч.  2 ст.  87 КПК через те, що протокол був підписаний нею під психічним примусом, колегія суддів уважає неприйнятними, оскільки вони є неконкретизованими та безпідставними з огляду на критерії оцінки висловлених доводів про недозволені методи досудового розслідування, викладені в правових позиціях Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду за постановами від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18) та від 19 листопада 2020 року у справі №  640/9837/18 (провадження № 51-1539км20), а за відсутності захисника засуджена показань не давала.
Матеріали кримінального провадження не містять заяв чи повідомлень засудженої про протиправні дії щодо неї під час досудового розслідування, а також будь-якої інформації щодо оскарження стороною захисту у встановленому законом порядку дій службових осіб правоохоронних органів. Сторона захисту не стверджувала та не подавала будь-яких заяв про застосування щодо ОСОБА_6 недозволених методів слідства ані під час судового, ані під час апеляційного розгляду, відсутні такі посилання і в апеляційних скаргах ОСОБА_6 та її захисника, які суд може сприйняти як конкретні й небезпідставні. 
Про застосування психічного примусу засуджена вперше заявила в касаційній скарзі, тобто більше ніж через рік, коли, за її словами, відбувалися ці події. Будь-яких конкретних обставин, хто саме, в який спосіб та де здійснював примус, засуджена не вказала, як не послалась і на обставини, які завадили би їй повідомити захисникам та компетентним органам про недозволене поводження з нею, щоб ці органи мали належні правові підстави і можливість здійснити своєчасну та ефективну перевірку таких заяв з метою встановити, чи дійсно чинився на неї психологічний тиск.
Колегія суддів враховує, що сторона захисту не оскаржує об`єктивних обставин вчиненого кримінального правопорушення, встановлених судом, та погоджується з кваліфікацією дій засудженої за ч. 1 ст.  121 КК. 
Колегія суддів також відхиляє викладені в касаційній скарзі засудженої доводи про неповноту судового розгляду внаслідок недотримання положень п. 8 ч. 1 ст.  368 КПК, де йдеться про те, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, чи вчинив обвинувачений кримінальне правопорушення у стані обмеженої осудності. 
Під час судового розгляду на запит суду Комунальне некомерційне підприємство «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ДМР надало довідку про те, що ОСОБА_6 під наглядом лікаря-психіатра Центру психіатричної допомоги дорослому та дитячому населенню не перебуває.
У матеріалах кримінального провадження відсутні бодай які-небудь дані, котрі вказують на медичний критерій обмеженої осудності засудженої (медичні довідки, відомості про перебування на психіатричному обліку чи психічні захворювання), що могли би свідчити про обмежену здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Під час кримінального провадження не встановлено обставин, які дають підстави вважати, що засуджена під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними.
Сторона захисту не порушувала питання про необхідність призначення у кримінальному провадженні відповідної експертизи. До того ж в апеляційних скаргах засуджена та захисник як на дані, що характеризують особу засудженої, послались на те, що вона не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога. 
Отже, підстави стверджувати про недотримання судом вимог п. 8 ч. 1 ст.  368 КПК відсутні. 
Враховуючи викладене, обґрунтованих доводів, які би ставили під сумнів законність оскарженого вироку апеляційного суду, який відповідає вимогам статей 370, 420 КПК, переконливого обґрунтування своїх тверджень, засуджена та захисник у касаційних скаргах не навели. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 січня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_9 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3
Судді: