КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
      Єдиний унікальний номер справи: 758/6472/20               Головуючий у суді першої інстанції: Якимець О.І.
      Номер провадження: 22-ц/824/232/2023                             Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И 
 
07 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,
при секретарі - Качалабі О.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною  скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ніцу Ігор Георгійович, на рішення Подільського районного суду міста Києва від  22 вересня  2021 року та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романко Вадим Васильович, на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Київська міська рада, про виділ частки на нерухоме майно в натурі та виділ у користування земельної ділянки, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
В Подільський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (далі - відповідачі), третя особа -  Київська міська рада, про виділ частки на нерухоме майно в натурі та виділ у користування земельної ділянки, у якому просив суд:
- виділити у власність ОСОБА_1 належну йому на праві власності   частину житлового будинку, під літерою «А» розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, позначене в технічному паспорті як квартира № 4 , загальною площею 29,8 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., що складається з приміщення, які позначені в технічному паспорті під цифрою № 4 і складаються з приміщень позначених під цифрами: 1- кухня - 8,0 кв.м., 2- житлова - 9,7 кв.м., 3- шафа - 2,3 кв.м., 4 - шафа -              0,9 кв.м., житлова - 8,9 кв.м, а також господарських приміщень позначених в технічному паспорті під літерами «Г1» - погріб, альтанка (літера «О») та   частка споруд № 1-4, I II, (паркан) по АДРЕСА_1 ;
- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 130,8 кв. м. з відповідними надвірними будівлями та спорудами шляхом його поділу в натурі;
- виділити ОСОБА_1 із загального розміру, який перебуває у користуванні співвласників, у користування земельну ділянку розміром 0,08195 га. (819,5 кв.м.), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , згідно варіанту 4, додатку № 5 висновку № 2-27/12 від 27 грудня 2019 року, складеного експертом Українського центру судових експертиз, судовим експертом             Голубенко І.М.;
- застосувати право земельного сервітуту в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для проїзду та проходу до житлового будинку, земельною ділянкою площею 37,13 кв.м., які позначені у варіанті № 4, додатку № 5 висновку № 2-27M2 від 27 грудня 2019 року, складеного експертом Українського центру судових експертиз, судовим експертом Голубенко І.М., через точки 4-4а-5-5а-4 по земельній ділянці яка виділяється у користування ОСОБА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_1 в якості компенсації на користь ОСОБА_4 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 згідно їх часток - 6 112,20 грн.;
- вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що сторони є співвласниками домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Домоволодіння складається, зокрема, з житлового будинку під літерою «А» загальною площею 130 кв.м., з якої: 79,6 кв.м. - житлова площа, 45,6 кв.м. - допоміжні приміщення, 5,6 кв.м. - літніх, неопалювальних приміщень. 
Домоволодіння поділено на три квартири під літерами - 1, 2, 4 ; та будинку під літерою «Б», що складається із квартири № 3 . 
Позивач вказав, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить частини житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд. Він безпосередньо користується квартирою № 4 , яку просить виділити у власність та припинити право спільної часткової власності. 
Також зазначив, що ОСОБА_4 належить частина домоволодіння,  та вона безпосередньо користується приміщеннями, позначеними в технічному паспорті під літерою 1 та є квартирою № 1 , а   ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить частка домоволодіння, яка розподілена між ними та безпосередньо вони користуються квартирою № 2 . 
Оскільки, з метою виділу у натурі частини домоволодіння є необхідність у відступі від ідеальної частки, вважає за можливе стягнути з нього в зв`язку із збільшенням фактичної частки, компенсацію на користь відповідачів у розмірі                 6 112,00 грн. 
Окрім цього, у співвласників у користуванні перебуває земельна ділянка загальною площею 2 958 кв.м. Земельна ділянка не приватизована через відсутність домовленості між сторонами та такій не присвоєно кадастровий номер. 
Відтак, ОСОБА_1 просив виділити йому частину земельної ділянки розміром 0,08195 га. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, застосувати право земельного сервітуту для ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відносно такої земельної ділянки. 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги та вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня                          2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від                        03 листопада 2021 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ніцу І. Г., оскаржив його в апеляційному порядку.  В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня  2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Стягнути з відповідачів на його користь витрати за проведення експертизи у розмірі                       16 000 грн., горизонтальної зйомки у розмірі 3 500 грн., та сплачений ним судовий збір.
Доводи апеляційної скарги, позивач обґрунтовував тим, що суд першої інстанції, не з`ясував істотні обставини справи, надавши висновку експерта невірну оцінку, а також вважає, що рішення в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою та встановлення сервітуту є незаконним, оскільки співвласники не надають згоди, яка необхідна для подання заяви у кожну структуру на етані приватизації.
Крім цього, не погоджуючись із додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романко В.В., оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційний скарзі, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу, просила додаткове рішення змінити та викласти другий абзац резолютивної частини додаткового рішення в такій редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_5 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 200 (десять тисяч двісті) гривень.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник ОСОБА_4 - адвокат Шинкарук М.М. проти доводів апеляційної скарги заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.
Інші учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат                 Ніцу І.Г., не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить житлового будинку під літерою «А», з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ. «Б», підвал літ. «Г», навіс літ. «М», споруди (1-4, І, ІІ), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 липня 2014 року, індексний номер витягу 24885312 (том 1 а.с. 14).
Як вбачається з рішення Подільського районного суду міста Києва  від                      28 лютого 2006 року, реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна від 25 грудня 2007 року № 032170, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/8  частина будинку АДРЕСА_1                     (том  1 а.с. 104, 107-112).
Доказів  фактичного перебування у користуванні ОСОБА_4 квартири № 1 , квартири № 2 у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , квартири № 4 у користуванні ОСОБА_1 у домоволодінні АДРЕСА_1 під літерою «А», матеріали справи не містять.
Разом з цим, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що відсутність заперечень з цього питання у сторін, не свідчить про наявність саме такого фактичного користування спірним нерухомим майном та не може братися до уваги судом, як дані, що відповідають дійсному розміру часток кожного із співвласників домоволодіння.
Звертаючись до суду із даним  позовом, ОСОБА_1 заявив позовну вимогу про виділ належної йому на праві власності   частини житлового будинку, під літерою «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, позначене в технічному паспорті як квартира № 4 , у відповідності до ст. 364 ЦК України.
У ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. 
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. 
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. ч. 1, 4 ст. 364 ЦК України).
Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками, право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 367 ЦК України)..
Виходячи з положень ст. 183 ЦК України та роз`яснень, викладених у п.п 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.
Водночас, як встановив суд першої інстанції, позивач як на можливість виділу у натурі його частки, посилається на висновок експертизи за результатами проведення комплексного експертного будівельно-технічного та земельного-технічного дослідження від 27 грудня 2019 року № 2-27/12, у якому викладено висновки про те, що можливо виділити частину ОСОБА_1 , а саме, квартиру № 4 , за умови відступу від вимог п. 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки», або ж за умови перепланування приміщень вказаної квартири у відповідності з вимогами нормативних документів із розробленням відповідної проектної документації. Частка заявника становитиме після виділу із 25/100 до 27/100, а відтак, розмір компенсації іншим співвласникам після фактичного виділу частки позивача становить 6 112,00 грн. Запропоновано виділ земельної ділянки у разі виділу частки позивача.
Зазначений висновок містить посилання на вартість спірного нерухомого майна під літерою «А» на загальну суму 115 724,00 грн., надалі, експертом наведено розрахунок про те, що частка позивача становить 23/100 частини, а в інших співвласників (тобто трьох відповідачів) - 77/100 частини. Попри те, експертом не проведено деталізацію кожного із часток співвласників та чи такі реальні частки трьох відповідачів відповідатимуть ідеальній частці кожного із них.
Разом із тим, Подільський районний суд міста Києва обґрунтовано  прийняв до уваги дані про наявність самочинного будівництва житлового будинку по                     АДРЕСА_1 , а саме, під літерою «В», оскільки таке приміщення розташоване на першому поверсі спірного домоволодіння, як і приміщення під літерою «А» щодо якого є спір про права, в частині виділу частки позивача. 
Дані обставини встановлено із технічного паспорту на одноквартирний житловий будинок. 
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що таке домоволодіння не може бути об`єктом для вирішення питання про виділ частки.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з твердженнями суду першої інстанції про відсутність підстав для виділу майна позивача, та відмову у позовній вимозі про виділ частки у його власність. 
Таким чином, судом першої інстанції досліджено висновок експерта, та надано йому правильну оцінку.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що висновок експерта, який покладений позивачем в основу своїх доводів, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки був отриманий з порушенням порядку, встановленого законом.
Так, відповідно до ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.
За нормами ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Проте, у висновку експерта № 2-27/12 від 27 грудня 2019 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18.
Також, на думку колегії суддів,  правильними є висновки суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про припинення спільної часткової власності позивача та стягнення з нього в якості компенсації на користь відповідачів 6 112,20 грн.  оскільки вони є похідними від позовної вимоги щодо виділення у власність належну йому на праві власності частини житлового будинку, в якій останньому відмовлено.
Що стосується позовних вимог про виділення позивачу із загального розміру, який перебуває у користуванні співвласників у користування земельну ділянку та застосування земельного сервітуту, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не надано жодних даних, які б містили відомості про сформування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до вимог ст. 79-1 Земельного кодексу України, за правилами  якої, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об?єкта цивільних прав. 
Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою її формування.
Разом із тим, позивач не надав будь-яких доказів щодо набуття спірної земельної ділянки у користування чи у власність сторонами у справі, у відповідності до вимог  ст. ст. 116, 118 Земельного кодексу України.
Водночас, позовні вимоги про виділення позивачу у користування із загального розміру, який перебуває у користуванні співвласників земельну ділянку та застосування земельного сервітуту також є похідними від вимоги про виділ в натурі частки домоволодіння позивача.
За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом               (ст. 12 ЦПК України). 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок  Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі                       № 910/18036/17).
У ст. 76 ЦПК України вказано, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що висновок Подільського районного суду міста Києва  про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю є правильним, ґрунтується на вимогах закону та підтверджується матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат                  Ніцу І. Г., зводяться до переказу фактичних обставин справи, повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції.
Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Подільського районного суду міста Києва, впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ніцу І. Г.,не містить.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат        Романко В.В. колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
В ч. 1 ст. 133 ЦПК України зазначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із приписами ч.ч. 1 - 6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та адвокатом Романко В.В. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 03-09/20 (том 2 а.с. 12).
Відповідно до умов договору № 03-09/20, розмір гонорару визначається сторонами у додаткових угодах, які є невід`ємними частинами цього договору.
Згідно з  додатком № 1 до договору № 03-09/20  про надання правової допомоги, між сторонами погоджено вартість однієї години надання послуг - 40 % від розміру однієї мінімальної заробітної плати .
На підтвердження надання професійної правничої допомоги складено акт від                28 вересня 2021 року № 1, який містить види адвокатських послуг та їх вартість становить 10 200,00 грн., а саме: підготовка заяви про ознайомлення із матеріалами справи - 1 година/1 200,00 грн., підготовка заяви про продовження процесуального строку - 1 200,00 грн., підготовка та складання відзиву -                     3 000,00 грн., участь у засіданнях 30 березня 2021 року, 19 квітня 2021 року,                  21 травня 2021 року, 16 липня 2021 року, а всього 2 години/4 600,00 грн. та рахунок на оплату № 4 від 28 вересня 2021 року про оплату ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн. 
Апеляційний суд, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених  ОСОБА_2 , приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від   14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.
На думку колегії суддів, зазначені адвокатом Романко В.В. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 200 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Враховуючи вищенаведене, тривалість судових засідань за участі представника відповідача, принцип співмірності, розумності судових витрат, колегія суддів погоджується з висновком Подільського районного суду міста Києва про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесених ОСОБА_2 , в розмірі                                     4 000,00 грн. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ніцу Ігор Георгійович, та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романко Вадим Васильович,  залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня                        2021 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від                    03 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                         О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                    І.М. Білич 

                                                                                              Т.А. Слюсар