Номер провадження: 22-ц/813/1752/23 
Справа № 522/10933/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.03.2023 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О.В.,
суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Споживчого кооперативу «КАТЮША» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
08 липня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Споживчого кооперативу «КАТЮША» про поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та заява про поновлення строку звернення до суду.
Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 16 січня 2020 року Позивача було звільнено із займаної посади охоронця Споживчого кооперативу «Катюша» на підставі п.4 частини 1 ст. 40 КЗпП України, за відсутність без поважних причин на робочому місці. Проте ОСОБА_1 вважає, що звільнення з займаної посади є незаконним та безпідставним. Зазначив, що йому було лиш повідомлено, що він звільнений за ініціативою власника, за відсутність на роботі більш трьох годин без поважної причини, проте, як зазначив позивач, він ніколи не порушував трудову дисципліну і сумлінно виконував свої обов`язки на роботі. Зазначив, що за весь час жодного разу не притягався керівником до дисциплінарної відповідальності, а також не був притягнутий до будь-якої іншої відповідальності. Крім того, Позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у безпідставному позбавленні права на отримання заробітку, та приниження його честі, гідності та його ділової репутації. Позивач просив визнати незаконним його звільнення та поновити на роботі споживчому кооперативі «КАТЮША» на посаді охоронця, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень, а також судові витрати на надання правничої допомоги. Позивач також просив поновити строк для звернення до суду на оскарження наказу від 16.01.2020 року посилаючись на Закон №540-ІХ про додаткові соціальні та економічні гарантії у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Споживчого кооперативу «КАТЮША» про поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг
10 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року відповідно до вимог якої апелянт просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Узагальнені доводи осіб, що подали апеляційну скаргу
Апелянт вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, та відповідно наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду.
Апелянт зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення суд нічого не вказав в обґрунтуванні підстав такого рішення, не роз`яснив у своєму рішенні чому одні відомості він прийняв, як доказ,и а інші ні, та на чому це ґрунтується у відповідності до чинного законодавства.
ОСОБА_1 вказує, що в рішенні суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не вказано будь-яких обставин які б свідчили про обґрунтованість та вмотивованість такого рішення.
З огляду на зазначене, позивач вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року є таким, що не відповідає повноті судового розгляду, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Виходячи з вказаного та оцінюючи в сукупності обставини ухвалення рішення, апелянт вважає, що воно є необґрунтованим та не вмотивованим, таким що підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної заяви в повному обсязі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.09.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Споживчого кооперативу «КАТЮША» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.09.2021 року справу було призначено до розгляду на 03 березня 2022 року на 11:15 год.
03 березня 2022 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання на 03 листопада 2022 року на 10:30 год.
03 листопада 2022 року від ОСОБА_1 подав заяву про відкладення розгляду справи.
03 листопада 2022 року від представника СК «Катюша» - адвоката Доніної Л.А. було подано клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача.
03 листопада 2022 року розгляд справи було відкладено на 30.03.2023 року на 12:15 год.
30.03.2023 року представник СК «Катюша» - адвокатом Доніною Л.А. до суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
30 березня 2023 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що 16 січня 2021 року ОСОБА_1 звільнений з посади «сторож», Стоянка «Ксюша» через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі: доповідної записки старшого сторожа; акту про відсутність ОСОБА_1 на роботі; письмового пояснення працівника, що підтверджується Наказом № 33-К про припинення трудового договору (контракту) від 16.01.2020 року та копією Трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 з відповідним записом.
Правила внутрішнього трудового розпорядку СК «КАТЮША», затверджені рішенням Загальних зборів трудового колективу, протоколом від 18.06.2018 року № 2, та введені в дію Наказом Голови правління ОСОБА_2 від 29.06.2018 року № 06/5.
Актом про відсутність робітника на роботі від 26.12.2019, згідно якого комісія СК «КАТЮША» в складі Голови правління Брухно В.О., членів кооперативу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , склала акт про те, що сторож ОСОБА_1 не з`явився на робоче місце 22.12.2019 року о 09:30 год. та був відсутнім на робочому місці протягом всього часу, тобто з 07:00 год. 22.12.2019 року до 07:00 год. 23.12.2019 року. ОСОБА_1 про причини своєї відсутності на роботі не повідомляв, та на момент складання акту не надав інформацію про поважні причини відсутності. ОСОБА_1 запропоновано надати письмові пояснення. ОСОБА_1 від підписання акту та надання письмових пояснень відмовився.

Як вбачається з Пояснювальної записки ОСОБА_1 від 03.01.2020 року, 22.12.2019 року позивач був відсутній на роботі у зв`язку з перебуванням в місті Києві. Також ОСОБА_1 зазначив, не повідомляв голову правління ОСОБА_2 та старшого сторожа ОСОБА_5 про його причини відсутності на робочому місці.
В матеріалах справи також міститься Протокол №2 від 28.12.2019 року зборів сторожів автостоянки «Ксюша», за участю ОСОБА_1 , на яких розглядалися факти порушення ОСОБА_1 посадових інструкцій, Правил внутрішнього трудового розпорядку СК «КАТЮША», а саме систематично запізнюється на роботу, допускає прогули, грубить членам кооперативу, нецензурно свариться, не виконує вказівки старшого сторожа та Голови правління кооперативу тощо, згідно якого, вирішено звернутися до керівництва про звільнення ОСОБА_1 з роботи.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Наказу № 33-К про припинення трудового договору від 16 січня 2020 року, ОСОБА_1 16 січня 2020 року отримав трудову книжку № НОМЕР_1 , про що власноруч зробив відмітку на вищевказаному Наказі.
Також, в матеріалах справи є розписка ОСОБА_1 від 03.01.2020 року про те, що позивач отримав 3 358 гривень 75 копійок за понаднормову працю, що також підтверджується Відомостями на виплату готівки № 01 від 03 січня 2020 року.
В матеріалах справи є Зведена відомість сум для зарахування на картрахунки. Отримувачем зазначено ОСОБА_1 , рахунок НОМЕР_2 ; Призначення платежу – Заробітна плата за першу половину січня 2020 року та компенсація за невикористану відпустку у сумі 6 577, 08 гривень.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).
У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Трудові правовідносини врегульовані Кодексом Законів про працю України ( далі КЗпП).
Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він (вона) дізналися або повинні були дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Як слідує з матеріалів справи, 16 січня 2021 року ОСОБА_1 звільнений з посади «сторож», Стоянка «Ксюша» через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі доповідної записки старшого сторожа; акту про відсутність ОСОБА_1 на роботі; письмового пояснення працівника, що підтверджується Наказом №33-К про припинення трудового договору (контракту) від 16.01.2020 року та копією Трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 з відповідним записом.
Згідно п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Правила внутрішнього трудового розпорядку СК «КАТЮША», затверджені рішенням Загальних зборів трудового колективу, протоколом від 18.06.2018 року № 2, та введені в дію Наказом Голови правління ОСОБА_2 від 29.06.2018 року № 06/5.
Позивач у своєму позові стверджує, що ніколи не порушував трудову дисципліну і сумлінно виконував свої обов`язки весь час роботи. Вважає, що його абсолютно безпідставно та упереджено звільнено з особистих мотивів.
Проте суд першої інстанції вмотивовано критично прийняв до уваги дані твердження позивача, так як вказане спростовуються Актом про відсутність робітника на роботі від 26.12.2019 року, згідно якого комісія СК «КАТЮША» в складі Голови правління Брухно В.О., членів кооперативу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , склала акт про те, що сторож ОСОБА_1 не з`явився на робоче місце 22.12.2019 року о 09:30 год. та був відсутнім на робочому місці протягом всього часу, тобто з 07:00 год. 22.12.2019 року до 07:00 год. 23.12.2019 року. ОСОБА_1 про причини своєї відсутності на роботі не повідомляв, та на момент складання акту не надав інформацію про поважні причини відсутності. ОСОБА_1 запропоновано надати письмові пояснення. ОСОБА_1 від підписання акту та надання письмових пояснень відмовився.
Як вбачається з пояснювальної записки ОСОБА_1 від 03.01.2020 року, 22.12.2019 року позивач був відсутній на роботі у зв`язку з перебуванням в місті Києві. Також ОСОБА_1 зазначив, що не повідомляв голову правління ОСОБА_2 та старшого сторожа ОСОБА_5 про його причини відсутності на робочому місці .
Також, в матеріалах справи міститься Протокол №2 від 28.12.2019 зборів сторожів автостоянки «Ксюша», за участю  ОСОБА_1 , на яких розглядалися факти порушення ОСОБА_1  посадових інструкцій, Правил внутрішнього трудового розпорядку СК «КАТЮША», а саме систематично запізнюється на роботу, допускає прогули, грубить членам кооперативу, нецензурно свариться, не виконує вказівки старшого сторожа та Голови правління кооперативу тощо. Згідно якого, вирішено звернутися до керівництва про звільнення ОСОБА_1 з роботи.
У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач не надав до суду, як першої, так і апеляційної інстанції доказів, які б спростовували факт відсутності на робочому місці 22.12.2019 року.
Так в судовому засіданні в суді першої інстанції позивач підтвердив, що був відсутній на робочому місці 22.12.2019 року, зазначивши, що він змінився з іншим сторожем своїми робочими змінами, а відтак не вважає, що він допустив прогул. Однак суду не надано доказів на підтвердження доводів позивача, що його відсутність на робочому місті була погоджена з керівництвом.
З огляду на вищевикладене, та те що, позивач не заперечував про свою відсутність на робочому місці 22.12.2019 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про визнання звільнення з роботи ОСОБА_1 незаконним та поновлення на роботі у Споживчому кооперативі не підлягають задоволенню.
Згідно ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Позивач просив стягнути з Споживчого кооперативу «Катюша» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 78 000 гривень у період з 16.01.2020 року по 22.03.2021 рік, надавши відповідний розрахунок.
Для правильного вирішення даного спору необхідно встановити з чиєї саме вини було допущено порушення розрахунку з працівником та чи було допущено таке порушення взагалі.
Одночасно, суд враховує, що у трудових спорах обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Наказу № 33-К про припинення трудового договору від 16 січня 2020 року, ОСОБА_1 16 січня 2020 року отримав трудову книжку № НОМЕР_1 , про що власноруч зробив відмітку на вищевказаному Наказі.
Також, в матеріалах справи є розписка ОСОБА_1 від 03.01.2020 року про те, що позивач отримав 3 358 гривень 75 копійок за понаднормову працю, що також підтверджується Відомостями на виплату готівки № 01 від 03 січня 2020 року.
В матеріалах справи є Зведена відомість сум для зарахування на картрахунки. Отримувачем зазначено ОСОБА_1 , рахунок НОМЕР_2 ; Призначення платежу – Заробітна плата за першу половину січня 2020 року та компенсація за невикористану відпустку у сумі 6 577, 08 гривень.
Тобто, Відповідачем здійснена виплата частини заробітної плати за січень 2020 року та компенсація за невикористану відпустку Позивачу відповідно до ст. 116 КЗпП України. Інші докази в матеріалах справи відсутні.
Отже неможливо встановити факт допущення порушення відповідачем при звільненні працівника, тобто встановити вину відповідача з метою усунення порушених прав позивача та/або відвернення негативних наслідків в разі такого порушення. А позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, з яких можливо було з`ясувати ці обставини, а за відсутності таких відомостей позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.
Так, при подачі позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, були зазначені вимоги про компенсацію за невикористану відпустку 35 000 гривень у період з 16.10.2012 року по 04.07.2018 рік; 6000 гривень заробітної плати за серпень 2018 року слід зазначити наступне.
Так, позивачем при подачі позовної заяви були заявлені вимоги про визнання звільнення з робот незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за заподіяну моральну шкоду та стягнення правничої допомоги.
Дослідивши матеріали цивільної справи, слід зазначити що позивач не звертався до суду з заявою про збільшення позовних вимог то, чи з уточненою позовною заявою, а відтак суд не приймає до уваги надані вимоги про стягнення відповідних виплат та розглядає цивільну справу в межах позовних вимог, які були заявлені ОСОБА_1 08 липня 2020 року.
Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень суд вірно зазначив наступне, що Позивачем не надано доказів про заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, які зазначені в позові.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не є достатньо обґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позивача.
Щодо застосування строків позовної давності, які заявив Відповідач у своїх поясненнях.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).
У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення – захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).
Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю.
За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вірно дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги є такими, що не заслуговують на увагу з огляду на їх необґрунтованість. Апелянтом не зазначено жодних конкретних порушень судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 07.04.2023 року.

Головуючий:                                                                                 О. В. Князюк
Судді:                                                  А.П. Заїкін
С.О. Погорєлова