ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1055/17  Номер провадження 22-ц/814/2055/23	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Чумак О.В.
суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.
за участю секретаря Боштенка В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою голови правління (керівника кооперативу) Автоколективу "Механізатор" Джабідзе Михайла Дмитровича на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 року, ухвалене суддею Турченко Т.В., по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

17.03.2017 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж, в якому просив суд визнати за ним право власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 загальною площею 86,2 кв.м в автоколективі «Механізатор» по АДРЕСА_1 та погріб площею 2,30 кв.м з оглядовою ямою площею 1,70 кв.м.
Позов обґрунтовано тим, що в жовтні 2015 року він придбав у відповідача ОСОБА_2 у власність гараж АДРЕСА_2 . На той час відповідач являвся членом автоколективу «Механізатор» та відповідно до протоколу правління автоколективу від 29.06.2013 року отримав місце під забудову капітального гаражу площею 24 кв.м.
У 2014 році ОСОБА_2 завершив будівництво гаражу, який відповідно до технічного паспорту має площу 86,2 кв.м., погріб - 6,1 кв.м., оглядова яма – 2,2 кв.м.
В зв`язку з тим, що ОСОБА_2 уникає зустрічей з ним, він позбавлений можливості оформити право власності на даний гараж.
Приймаючи до уваги те, що придбаний ним гараж відповідає будівельно-технічним вимогам, власник земельної ділянки не заперечував проти будівництва гаражів, посилаючись на норми ст. 376, 392 ЦК України просив визнати за ним право власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 загальною площею 86,2 кв.м. у автоколективі «Механізатор» по АДРЕСА_1 та погріб площею 2,30 кв.м. з оглядовою ямою площею 1,70 кв.м. в м. Полтава.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано за ним право власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 загальною площею 86,2 кв.м в автоколективі «Механізатор» по АДРЕСА_1 та погріб площею 2,30 кв.м з оглядовою ямою площею 1,70 кв.м.

На вказане рішення подана апеляційна скарга головою правління (керівника кооперативу) АК "Механізатор" Джабідзе Михайлом Дмитровичем.
В апеляційній скарзі скаржник вказує, що є керівником АК "Механізатор". 
13.07.2022 року до кооперативу звернувся ОСОБА_1 із заявою про прийняття його в члени кооперативу АК "Механізатор", який додав до заяви копію витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за ним права власності від 03.04.2017 р. на гараж № НОМЕР_1 в АК "Механізатор", а також свідоцтво про смерть ОСОБА_3 .
Вказує, що рішення суду впливає на права та обов`язки АК «Механізатор», оскільки спірний гараж знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває в оренді в АК «Механізатор», тоді як кооператив не був залучений до участі у справі. Крім цього вказує, що ОСОБА_1 членом кооперативу не являється. Отже, суд першої інстанції не встановив власника та орендаря земельної ділянки, та безпідставно визнав право власності на гараж за позивачем. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, яке на думку позивача відповідає вимогам закону.
Позивач, відповідач та третя особа виконавчий комітет Київської в м. Полтаві ради в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.
Отже, неявка сторін у судове засідання не перешкоджає розгляду справи, що відповідає приписам ст. 372 ЦПК України. 

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, представників позивача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. 

Судом першої інстанції встановлено, що 17.06.2013 року між Полтавською міською радою, в особі першого заступника міського голови Стеценка В.В. та автоколективом «Механізатор», в особі голови правління Лях М.Ф., укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3140 кв.м. для обслуговування існуючих гаражів.
Відповідно до протоколу засідання правління автоколективу «Механізатор» від 29.06.2013 року вирішено порушити клопотання перед автомотоспілкою Київського району м. Полтава про надання місця під забудову капітальних гаражів в автоколективі «Механізатор» згідно плану по 24 кв.м., в тому числі ОСОБА_2 , проживаючому в АДРЕСА_3 – місце 49.
Крім того судом встановлено, що у 2014 році ОСОБА_2 завершив будівництво гаража, а у жовтні 2015 року продав його ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на гараж, загальною площею 86,2 кв.м. у автоколективі «Механізатор» по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що даний гараж відповідає будівельно-технічним вимогам, тому відповідно до ст.ст. 328, 392 ЦК України за позивачем може бути визнано право власності на нього.

Колегія суддів не може погодитись з цим висновком суду, враховуючи наступне.
Щодо способу захисту порушеного права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів держави.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
У справі, яка переглядається, виник спір щодо визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, яке в подальшому було продане позивачу відповідачем ОСОБА_2 , який відмовляється від оформлення відповідного договору.
Правовий режим самочинного будівництва визначений статтею 376 ЦПК України, згідно якої самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Проте, відповідно до частини 3 статті 376 ЦК України право власності за самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Крім того, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.
Як встановлено судом першої інстанції і вказана обставина не заперечується сторонами, гараж АДРЕСА_2 , був побудований відповідачем ОСОБА_2 , який являвся членом автоколективу «Механізатор».
Підставою для будівництва вказаного гаражу, як зазначають сторони та встановлено судом першої інстанції, є протокол засідання правління автоколективу «Механізатор» від 29.06.2013 про порушення клопотання перед автомотоспілкою Київського району м. Полтава про надання місця під забудову капітальних гаражів в автоколективі «Механізатор» згідно плану по 24 кв.м. кожному.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того чи були надані автомотоспілкою Київського району м. Полтава місця під забудову гаражів на підставі вказаного вище протоколу, а також чи отримав ОСОБА_2 дозвіл, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи на відповідній земельній ділянці, а також чи мав він проект та технічні умови для будівництва вказаного об`єкту нерухомості. 
       Крім того, як убачається з протоколу засідання правління автоколективу «Механізатор» від 29.06.2013, останні звертались з клопотанням про надання місць під забудову гаражів по 24 кв.м. кожному з перелічених членів автоколективу. Тоді як згідно наявних у матеріалах справи технічного паспорту та висновку експертного будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження площа побудованого ОСОБА_2 гаража становить 86,2 кв.м.
Таким чином, гараж побудований ОСОБА_2 у 2014 році за адресою АДРЕСА_1 є самочинним об`єктом нерухомості та, відповідно, не міг бути предметом купівлі-продажу, до вирішення відповідачем ОСОБА_2 , як особою яка здійснила самочинне будівництво, питання про визнання право власності на нього у визначеному законом порядку.
При цьому ОСОБА_1 не наділений правом на звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване майно, оскільки він його не здійснював (ч. 3 ст. 376 ЦК України).
Відповідно до статті 392 ЦК України, на яку посилається позивач при зверненні до суду, як на підставу набуття права власності на придбаний ним гараж, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Разом з тим, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її права оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. 
Таким чином позивачем у позові про визнання права власності є власник – особа, яка має право власності на майно.
Проте, як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами, договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, тому ОСОБА_1 не є власником даного нерухомого майна та не міг ставити питання про визнання за ним права власності на нього в порядку ст. 392 ЦК України. 
Отже суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з огляду на те, що право позивача може бути відновлено у обраний ним спосіб.
Щодо складу учасників. 
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) дійшла висновку про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Так, у справі, що переглядається суд першої інстанції встановив, що 17.06.2013 року між Полтавською міською радою, яка є власником земельної ділянки, в особі першого заступника міського голови Стеценка В.В. та автоколективом «Механізатор», в особі голови правління Лях М.Ф., укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3140 кв.м. для обслуговування існуючих гаражів. 
Разом з тим, вирішуючи питання щодо визнання за ОСОБА_1  право власності на гараж № НОМЕР_1  загальною площею 86,2 кв.м в автоколективі «Механізатор» по вулиці Яківчанська, 10 Г та погріб площею 2,30 кв.м з оглядовою ямою площею 1,70 кв.м., суд першої інстанції не залучив до участі у справі як відповідачів ні автоколектив «Механізатор», який є орендарем земельної ділянки, на якій розташований спірний гараж, ні Територіальну громаду в особі Полтавської міської ради, як власника земельної ділянки, не звернувши уваги на те, що спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав, інтересів та обов`язків вказаних осіб. Клопотань про їх залучення до участі в справі позивач не заявляв.
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Усунути вказаний недолік суд апеляційної інстанції в межах апеляційного провадження не має можливості.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скаргаголови правління (керівника кооперативу) Автоколективу "Механізатор" Джабідзе Михайла Дмитровича підлягає задоволенню, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 року скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Не можуть бути прийняті до уваги заперечення представників позивача, щодо безпідставності прийняття апеляційним судом апеляційної скарги, оскільки автоколективу «Механізатор» було відомо про існування вказаного рішення, в зв`язку з тим, що останні не були залучені до участі в справі. Крім того, строк оскарження судових рішень, в тому числі осіб які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та обов`язки, законодавець пов`язує з врученням повного тексту рішення, а не з датою ознайомлення зі справою, оприлюдненням рішення у реєстрі тощо.
Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи представників позивача щодо порушення автоколективом «Механізатор» прав ОСОБА_1 на вступ у члени автоколектива, оскільки вказані обставини не були предметом розгляду судом першої інстанції, і до суду з цих підстав позивач не звертався.

Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги АК «Механізатор» та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь Автоколективу "Механізатор" 3721,50 грн. (три тисячі сімсот двадцять одну гривня 50 коп.) в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 п.п.3,4, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу голови правління (керівника кооперативу) Автоколективу "Механізатор" Джабідзе Михайла Дмитровича задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 рокускасувати. Ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Автоколективу "Механізатор" 3721,50 грн. (три тисячі сімсот двадцять одну гривню 50 коп.) в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
       
Повний текст постанови складено 18.04.2023.

Головуючий суддя                                                                 О.В.Чумак

Судді                                                                                 С.Б.Бутенко

                                                                               О.І.Обідіна