Справа № 465/1354/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/3171/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції в особі Управління національної поліції у Львівській області на рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірного звинувачення у адміністративному правопорушенні,-

в с т а н о в и в:
В лютому 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Золотухін О.О. звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позовом до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірного звинувачення у адміністративному правопорушенні.
Позовні вимоги мотивував тим, що 26 липня 2020 року старшим лейтенантом поліції УПП у Львівській області Стадником І.Т. щодо позивача ОСОБА_1 складено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАМ №2878571, відповідно до якої його було визнано винним у вчиненні правопорушення, а саме перевищенні швидкості руху транспортного засобу у населеному пункті Солонка дороги Київ-Чоп 558 км. 200 м., за що передбачена відповідальність ч.1 ст.122 КУпАП та накладено штраф в розмірі 255 грн. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24.12.2020 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2878571 від 26.07.2020 року щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 122 КУпАП. Вважав, що йому завдано моральної шкоди незаконним притягненням до адміністративної відповідальності шляхом накладення штрафу. Мінімальний розмір заподіяної моральної шкоди визначав з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме протягом 6 місяців, відтак мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, на його думку, становить 28338,00 грн. Вказував, що в результаті безпідставної зупинки та винесення неправомірної постанови з накладенням штрафу, відмовою у наданні йому на місці зупинки транспортного засобу правничої допомоги права позивача були порушені та для відновлення таких позивач повинен був вживати заходи щодо їх відновлення в суді, відтак оцінював моральну шкоду, яка була завдана позивачу у 50000,00 грн.
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірного звинувачення у адміністративному правопорушенні - задоволено частково.
Стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. завданої моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судовий збір залишено за рахунок держави.
Вказане рішення суду оскаржили відповідачі Державна казначейська служба України, Департамент патрульної поліції в особі Управління національної поліції у Львівській області.
Представник ДКСУ Стегній А., у своєї апеляційної скарги зазначає, що рішення було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та зазначає, що суд не врахував тих обставин, що позивачем не доведено факту завдання йому матеріальної і моральної шкоди. Стверджує, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин норми статті 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки органи патрульної поліцій не уповноважені на здійснення оперативно-розшукової діяльності, та не є органом досудового розслідування, прокуратури і суду.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд мав встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.
Вважає, що судом, при прийнятті оскаржуваного рішення, не враховано, що Позивачем не надано процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає дії/бездіяльність Відповідачів саме незаконними, а Позивач у позовній заяві не просив суд визнати такі дії/бездіяльність Відповідачів незаконними.
Судом в оскаржуваному рішенні не досліджено доказів наявності моральної шкоди та в
чому така була виражена. Питання про розмір моральної шкоди повинне вирішуватись з врахуванням загальних обставин справи, і зокрема, з врахуванням таких аспектів як серйозності порушення, особисті обставини позивача та загальний контекст.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Представник Департаменту патрульної поліції Хрущ Т. в апеляційній скарзі посилалась на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Вважають, що сам факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для відшкодування такої шкоди, оскільки судове рішення, яким скасовано постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, безумовно не встановлюють доведеність всіх обов`язкових складових цивільно – правової відповідальності.
Передумовою стягнення коштів в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями відповідних посадових осіб, є встановлення факту наявності незаконних дій або визнання їх такими. Будь-яких аргументованих доказів заподіяння моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб ї заподіянням такої шкоди матеріали справи не містять.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позовній заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що незаконним провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, за результатами якого на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу була заподіяна моральна шкода, яка полягає в заподіяних йому душевних стражданнях, яких він зазнав під час та в зв`язку із незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що 26.07.2020 року інспектором УПП у Львівській області Стадником І.Т. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2878571, згідно якої 26.07.2020 року о 13:19 год. на автодорозі М-06 Київ-Чоп 558 км. 200 м. у Львівській області, Пустомитівський район, с.Солонка, водій ОСОБА_1 у населеному пункті рухався зі швидкістю 89 км./год., при дозволеній швидкості 50 км./год., швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху транспортних засобів TruCam LTI 20/20 ТС000660, чим порушив п.12.4 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч.1 ст. 122 КУпАП.
Не погоджуючись з такою постановою, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом та рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24.12.2020 року у справі №465/4672/20 позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задоволено; постанову серії ЕАМ №2878571 від 26.07.2020 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП - скасовано; стягнуто з Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір на користь ОСОБА_1 в розмірі 420 (чотириста двадцять гривень) грн. 40 коп.  
Зазначене судове рішення мотивоване тим, що при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем не були дотримані норми законодавства, оскільки жодні докази вини позивача в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Звертаючись до суду з цим позовом,  представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Золотухін О.О. зазначав, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема незаконне притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення його прав.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» Поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.
Згідно ч. 3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
   Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.
Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВРу наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, на яку міститься посилання районного суду в оскаржуваному рішенні, викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є  незаконність дій посадової особи  під час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення   свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 544/964/18.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України,  рішенням Франківського районного суду від 24.12.2020 року визнано незаконність дій працівника поліції, пов`язаного з притягненням позивача до адміністративної відповідальності, за наслідками чого складену посадою особою постанову скасовано.
У цьому контексті, здійснення провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, свідчить про незаконні дії посадової особи, яка ініціювала та здійснювала вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто моральну шкоду, оскільки ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу працівником патрульної поліції незаконно, у зв`язку з чим вимушений був звертатися у суд за захистом своїх прав,  що свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".  
Доводи апеляційних скарг, що позивачем не підтверджено належним чином завдання йому моральної шкоди, та те, що поліція діяла в межах наданих повноважень є безпідставним, оскільки притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, у тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Ненадання суду працівниками поліції допустимих доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності, як і сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, свідчать про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини заподіювача шкоди.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.
Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.
Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).
Отже, у цій справі позов пред`явлений до держави Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є Департамент патрульної поліції та Державна казначейська служба України.
Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Доводи апеляційної скарги ДКСУ, що кошти були стягнуті з відповідного рахунку Державної казначейської служби України є безпідставними, оскільки як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення суду, кошти було стягнуто з Держави України за рахунок коштів державного бюджету України.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішень суду в межах доводів апеляційних скарг не має.
Враховуючи зазначене, апеляційні скарги відповідачів слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції в особі Управління національної поліції у Львівській області - залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 листопада 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 10.04.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.