Ухвала
 
22 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 936/714/21
провадження № 61-6739ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вовканича Сергія Михайловича на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 березня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: визнати за нею право власності на автомобіль марки «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_1 , та припинити право власності ОСОБА_1 на вказаний транспортний засіб; визнати автомобіль марки «КІА CEED», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу цього майна стягнути з ОСОБА_1 на свою користь компенсацію частини вартості автомобіля марки «КІА CEED», 2011 року в розмірі 62 234,20 грн; припинити право спільної сумісної власності подружжя ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) на автомобілі марки «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_1 та «КІА CEE?D», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .
 
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2016 року і під час шлюбу в них народилася донька. Рішенням Воловецького районного суду від 06 серпня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано і спільна дитина подружжя залишилася проживати з матір`ю. Під час перебування у шлюбі сторони спільно набули право власності на майно, зокрема ними було придбано транспортні засоби, а саме: 16 березня 2019 року -автомобіль марки «SKODA OCTAVIA»; 30 липня 2019 року - автомобіль марки «КІА CEED». Право власності та реєстраційні документи на вказані транспортні засоби були зареєстровані та видані на ім`я ОСОБА_1 . Зазначене майно придбане за спільні кошти подружжя, так як вона за весь час перебування у шлюбі працювала та вносила свою частку для купівлі автомобілів. Фактично володіння та користування автомобілем марки «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_1 , після розірвання шлюбу здійснює вона. Сторони не дійшли згоди щодо користування та розпорядження набутим ними під час шлюбу автомобілем марки «КІА CEED», 2011 року випуску, який фактично перебуває в користуванні та володінні ОСОБА_1 . Згідно з висновком до звіту про оцінку ринкової вартості пошкодженого транспортного засобу № 37-РП/09/20 від 16 вересня 2020 року ринкова вартість автомобіля марки «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 40 125,98 грн. Автомобіль був пошкоджений ОСОБА_1 і за фактом таких дій вона зверталася до правоохоронних органів. Вона самостійно провела ремонт вказаного транспортного засобу та купила відповідні матеріали для ремонту. Згідно із щорічною декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданою ОСОБА_1 за 2020 рік, вартість автомобіля марки «КІА CEED», 2011 року випуску, задекларована в розмірі 200 000 грн. Також в цій декларації ОСОБА_1 зазначив, що право власності на автомобіль він набув 30 липня 2019 року, тобто в період перебування у шлюбі з нею. Тобто загальна вартість автомобілів становить 240 125,98 грн. 
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив: визнати за ним право власності в цілому на неподільну річ - транспортний засіб «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_1 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт; визнати за ОСОБА_2 право власності в цілому на таке майно: пилосос, ноутбук, телевізор, набір меблів для спальної кімнати, стінку у вітальню, стіл розсувний, домашній кінотеатр, конвектор, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вказані речі.
 
Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що за час спільного проживання подружжя ними придбано майно, а саме: автомобіль марки «SKODA OCTAVIA», легковий - загальний хетчбек-В, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого становить 40 125 грн; пилосос марки «Philips FC 8672/01», вартістю 3 699 грн; ноутбук Asus X507La-BR005(90NB01Wl-M00650) Grey, вартістю 7 599 грн; телевізор марки «Samsung» вартістю 9 000 грн; стінку у вітальню вартістю 11 000,00 грн; стіл розсувний вартістю 4 000 грн; домашній кінотеатр марки «LG» вартістю 4 000 грн; набір меблів для спальної кімнати вартістю 14 000 грн, придбані у липні-серпні 2019 року, а також - конвектор вартістю 4 000 грн, придбаний у квітні-травні 2017 року в смт Воловець на вулиці Карпатській Мукачівського району Закарпатської області в магазині приватного підприємця. На момент пред`явлення зустрічного позову все вказане майно знаходиться в користуванні ОСОБА_2 . Транспортний засіб марки «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_1 , також перебуває в користуванні ОСОБА_2 . Після фактичного припинення шлюбних відносин він залишив зазначене майно, придбане за власні кошти, ОСОБА_2 в користування. Загальна вартість майна, яке є об`єктом спільної власності подружжя складає 97 423 грн. За таких обставин його частка в грошовому виразі у майні, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, складає 48 711,50 грн. Транспортний засіб марки «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_1 , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є неподільною річчю, а отже повинен бути присудженим одному з подружжя.
 
Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 березня 2022 року первісний позов задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «SKODA OCTAVIA», легковий - загальний хетчбек-В, 1998 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , та припинено право власності на нього ОСОБА_1 . Визнано автомобіль марки «КІА CEED», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та в порядку поділу цього майна стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію частини вартості транспортного засобу в сумі 62 237 грн. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 набір меблів для спальної кімнати вартістю 14 000 грн та конвектор вартістю 4 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 березня 2023 року (повний текст якої складено 06 квітня 2023 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 березня 2022 року в частині визнання автомобіля марки «КІА CEED», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частини вартості цього транспортного засобу - скасовано і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 44 962,01 грн компенсації частини вартості майна подружжя.В решті рішення місцевого суду залишено без змін.
 
04 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вовканич С. М. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 березня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2023 року (на час подання касаційної скарги) -  2 684 грн.
 
Відповідно до пунктів 1, 2, 10 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
 
Ціна позовів у цій справі становить 391 196,68 грн (первісний - 302 360,18 грн (240 125,98 + 62 234,20), зустрічний 88 836,50 грн (48 711,50 + 40 125 грн)), що станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн). Тобто справа № 936/714/21 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку представник ОСОБА_1 - адвокат Вовканич С. М. мотивував тим, що справа має для ОСОБА_1 виняткове значення, оскільки фактично оскаржуваними судовими рішеннями його було позбавлено права власності на все спільно нажите у шлюбі майно. Більше того, за оскаржуваними судовими рішеннями з нього було стягнуто 44 962,01 грн компенсації за частину вартості майна подружжя, обсяг якого судами на підставі належних і допустимих доказів так і не встановлено. Такі рішення судів похитнули його віру у справедливість, верховенство права та демотивують його щодо захисту України. 
 
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Наведене заявником обґрунтування зводиться виключно до його незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Вовканича С. М. про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вовканича Сергія Михайловича на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 березня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко