ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2023 року                         м. Дніпро                              Справа №  912/1550/22
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва   І.М. (доповідач),
суддів:                       Орєшкіної Е.В., Чус О.В.

секретар судового засідання: Манець О.В.

представники сторін:
від прокуратури: Вороновська О.В. - прокурор відділу
від позивача:        не з`явився
від відповідача-1: Савіна О.І. - самопредставництво
від відповідача-2: не з`явився
від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу 
Керівника Кіровоградської обласної прокуратури 
на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 15.02.2023 р. 
( суддя Закурін М.К., м. Кропивницький, повний текст рішення складено 17.02.2023 р.) 
по справі
за позовом 
заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури 
в інтересах держави в особі 
позивача: 
Міністерства освіти і науки України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 
Професійно-технічного училища № 16 м. Мала Виска
до відповідача-1: 
Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях,
До відповідача-2: 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська тепло енергетична компанія",
про визнання недійсним договору оренди майна та зобов`язання повернути майно,

                                                  ВСТАНОВИВ:

1.                  Короткий зміст позовних   вимог.
Заступник керівника Новоукраїнської окружної прокуратури ( надалі Прокурор ) звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України ( надалі  Міністерство ) до Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях ( надалі Відділення Фонду ), а також Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська тепло енергетична компанія" ( надалі Товариство ) та просить суд: визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 42-34/21 від 10.12.2021 р., укладений між Відділенням Фонду та Товариством; зобов`язати Товариство повернути державне майно, що перебуває в управлінні Міністерства, приміщення котельні (комори) площею 122 кв. м, яке знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, м. Мала Виска, вул. Шевченка, 56/1, в оперативне управління балансоутримувачу Професійно-технічному училищу № 16 м. Мала Виска ( надалі Училище ).

2.             Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у   справі.
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 15.02.2023 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

3.                  Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся  Керівник Кіровоградської обласної прокуратури, в якій просить суд скасувати рішення  Господарського суду Кіровоградської області від 15.02.2023 р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити  позов  у повному обсязі. 

4.             Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

     Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник не погоджується з   висновком господарського суду про що Прокурором позовні вимоги заявлені в інтересах особи, яка не є учасником договору, а вимоги в частин зобов`язання повернути майно обґрунтувано загальними положеннями про наслідки припинення договору найму (ясі не стосуються реституції ).
     При цьому Скаржник зазначає, що Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади та у нього наявні правомочності на управління об`єктами державної власності, які належать до сфери його управління. У даному випадку спірне майно належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, а тому звернення Прокурора з позовом в інтересах держави в особі Міністерства є правомірним. Таким чином, Прокурор, здійснюючи представництво держави, з метою захисту її економічних інтересів, які полягають у контролі за недопущенням завдання майнових збитків, правомірно звернувся до суду з позовом в особі Міністерства як органу, уповноваженого виконувати функції держави у спірних правовідносинах.
      Скаржник наголошує на тому, що Прокурором при подачі позову зазначено Позивача -2 в ocoбi Професійно-технічного училища № 16 м. Мала Виска як сторони правочину та особи, права якої порушено, крім Міністерства освіти і науки України. Натомість, судом ухвалою про відкриття провадження у справі від 31.10.2022 р. самостінно виключено його із позивачів та позовну заяву в частині звернення Прокурора в інтересах Професійно-технічного училища № 16 м. Мала Виска залинено без розгляду. Водночас суд Професійно-технічному училищу № 16 м. Мала Виска надав статусу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на сторон Позивача.
      Прокурор вважає, що ним вірно обрано спосіб захисту, оскільки в позовній заяві наявне посилання на ст. ст. 203, 215 ЦК України ( щодо визнання недійсним правочину, у зв`язку із недотриманням вимог чинного законодавства при його укладенні ), а також на ст. 216 ЦК України ( реституція ). Прокурором повністю дотримано положень висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 5 постанови від 02.09.2022 р. у справі № 125/2157/19.
   Скаржник зазначає, що Прокурор у якості правової підстави заявленої вимоги про зобов`язання Товариства повернути орендоване майно Училищу послався на ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 785 та ч. 2 ст. 795 ЦК України. Тобто прокурором вказано вірну підставу для повернення майна - реституцію (ст. 216 ЦК України).
   Відтак, на думку Скаржника, висновки, наведені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають встановленим судом обставинам справи, а таке рішення, відповідно до ст. 275, 277 ГПК України, підлягає скасуванню.

5.                  Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
     Від Позивача ( Міністерства освіти і науки України ) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Позивач погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх обґрунтованими та просить апеляційну скаргу керівника Кіровоградської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Кіровоградської області задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 15.02.2023 р. у справі № 912/1550/22 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Зокрема, Позивач посилається на те, що положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. № 630, визначено, що Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. Уповноваженим органом управління названим у позові майном є Міністерство, а балансоутримувачем та особою на праві оперативного управління якого є майно - ПТУ № 16 м. Мала Виска. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 312341157, власником комплексу будівель (об`єкту нежитлової нерухомості) по вул. Шевченка, 56/1 м. Мала Виска Новоукраїнського району є Міністерство освіти і науки України, форма власності - державна.
Міністерства освіти і науки України зазначає, що спірний договір оренди укладено без погодження Міністерством освіти і науки України, а саме листом Міністерства від 06.01.2022 р. за № 1/221-22 до Департаменту освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації, Міністерство не надало дозвіл на укладення договору оренди зазначеного майна з метою розміщення котельні. Наведене свідчить про порушення інтересів держави та порушення забезпечення належного освітньо-виховного процесу студентів навчального закладу, що є порушенням вимог законодавства, чинного на момент укладення цього Договору, та є підставою для визнання його недійсним відповідно до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України та застосування наслідків недійсності правочину. Крім того, допущення порушень при проведенні процедури прийняття рішення про укладення договору оренди державного майна та безпосередньо при його укладанні, стало підставою для протиправного визначення вартості орендованого майна.
Позивач наголошує, що спірне приміщення передане в оренду ТОВ «УТЕК» всупереч забороні, встановленій чинним законодавством, позаяк спірне майно передано в оренду з метою використання в цілях підприємницької діяльності орендаря, тобто для діяльності, не пов`язаної з освітнім процесом ПТУ № 16 м. Мала Виска.
Відтак, на думку Позивача - договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 42-34/21 від 10.12.2021 р. укладений з порушенням вимог ст. 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», п. 30 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», підпункту 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 р. № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності», у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним за приписами ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що суперечить актам цивільного законодавства, а приміщення - поверненню в оперативне управління його балансоутримувачу, позаяк визнання недійсним договору оренди приміщення має правовим наслідком повернення цього приміщення балансоутримувачу в порядку і на умовах, які встановлені законом.
Від Відповідача -1 ( Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях )  надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.
Зокрема, Регіональне відділення Фонду вважає, що лист № 12.53-63-3515вих-22 від 08.09.2022 р. заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури не може вважатись повідомленням в розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки даний лист фактично направлений для з`ясування наявності ( чи відсутності ) порушень при укладенні оспорюваного договору оренди. Міністерство освіти і науки України, зазначило ознаки можливого вчинення протиправних дій, а не про їх вчинення. Саме вчинення протиправних дій (а не наявність ознак, що не перевіряються прокурором) можуть бути передумовою для подання обґрунтованого позову. В даному випадку прокурор мав повідомити про встановленні порушення (а не про перевірку можливих ознак порушення). Лише в разі повідомлення повноважного органу про порушення, в останнього може виникати обов`язок здійснювати дії. В залежності від вчиненних дій, останні можуть вважатися нездійсненням захисту, здійсненням захисту неналежним чином, або свідчитипро неналежність захисту.
Регіональне відділення погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що Професійно-технічне училище № 16 м. Мала Виска у справі має процесуальний статус третьої особи. Проте, цей статус не відповідає належному, оскільки Професійно-технічне училище № 16 м. Мала Виска, як учасник спірного договору та реституції, повинне мати процесуальний статус Відповідача. Такий статус визначається не тільки належністю його до учасників договору, але й допущення ним наведених порушень при вирішенні питання про надання дозволу на оренду, що при вирішенні спору впливає також на розподіл судових витрат ( при визначенні осіб, з вини яких виник спір ).
Крім того, у відзиві Регіонального відділення посилається на те, що право Заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури на заявлення конкретної позовної вимоги повинне узгоджуватися із правильністю, належністю та ефективністю обраного способу захисту порушених прав.
Регіонального відділення також вказує на те, що у нього не було підстав відмовляти у включенні обєкта до переліку відповідного типу та, як і не було підстав для скасування наказу про включення об`єкта до переліку першого типу, а з огляду на вимоги ч. 7 ст. 6 Закону про оренду таке рішення не входить до компетенції Регіонального відділення. Отже, дії Регіонального відділення спрямовані на передачу вказаних об`єктів в оренду відповідають приписам чинного законодавства та Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX від 03.10.2019 р. та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оренди державного та комунального майна» № 483 від 03.06.2020 р..

6.                  Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 15.03.2023 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Орєшкіна Е.В., Чус О.В..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду  від 17.03.2023 р. витребувано у Господарського суду Кіровоградської області матеріали справи/копії матеріалів справи №   912/1550/22. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою  Керівника Кіровоградської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 15.02.2023 р. по справі №  912/1550/22 відкладено до надходження матеріалів оскарження до суду апеляційної інстанції. 
27.03.2023 р. матеріали справи № 912/1550/22 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Розпорядженням керівника апарату суду від 27.03.2023 р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чус О.В., відповідно до п. 2.4.6 Засад використання  автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.2018 р. зі змінами, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів.
Автоматичною системою документообігу для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження по справі визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Орєшкіної Е.В., Іванова О.Г..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду  від 28.03.2023 р. відкрито апеляційне провадження  у справі та призначено апеляційну скаргу  до розгляду в судове засідання на 04.05.2023 р.. 
Розпорядженням керівника апарату суду від 01.05.2023 р., у зв`язку з вирішенням питання про відкриття провадження у справі, на виконання пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, для дотримання принципу незмінності колегії суддів при розгляді справи  здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі № 912/1550/22, відповідно до якої визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Кощеєв І.М., судді:   Орєшкіна Е.В., Чус О.В..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.05.2023 р., колегією суддів у складі: головуючий суддя: Кощеєв І.М., судді Орєшкіна Е.В., Чус О.В., справу № 912/1550/22 прийнято до свого провадження. Судове засідання у справі №912/1550/22, призначене на 04.05.2023р.  на 14:00 год., вирішено провести з представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська тепло енергетична компанія», призначене на 04.05.2023р.  на 14:00 год. в приміщенні  Центрального апеляційного господарського суду (зал судового засідання №511) в режимі відеоконференції поза межами приміщення  суду з використанням власних технічних засобів в системі відеокоференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).
04.05.2023 р. секретарем судового засідання Манець О.В.  було встановлено неможливість проведення відеоконференції з представником Відповідача -2. В призначений час представник Відповідача -2 не приєднався до відеоконференції. За таких обставин неможливо провести судове засідання в режимі відеоконференції, про що складений відповідний акт. 
Позивач, Відповідач -2, та Третя особа не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Беручи до уваги, що неявка вказаних учасників провадження у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників Позивача, Відповідача -2 та Третьої особи.                  
У судовому засіданні 04.05.2023 р., була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7.      Встановлені судом обставини справи.
Відповідно до Статуту Професійно-технічного училища № 16 м. Мала Виска у редакції 2018 року ( т. 1, а. с. 79-100 ): ПТУ № 16 м. Мала Виска підпорядковане Міністерству освіти і науки України; є державним закладом професійної освіти ( пункту 1.1.); майно Училища є об`єктами державної власності, що закріплюється за ним на праві оперативного управління; функції управління майном здійснює центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки ( пункт 7.9. ).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 312341157 від 13.10.2022 р. ( т. 1, а. с. 106 ) вбачається, що у Реєстрі наявні відомості під реєстраційним номером 981896135231 щодо державної реєстрації права власності з-поміж інших на котельню ( літера «К» ); вона є частиною комплексу будівель, які знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1; відноситься до державної власності; власником є Міністерство освіти і науки України.
10.09.2021 р. ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» відповідно до листа за вих. № 7 ( т. 1, а. с. 178 ) звернулося до Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та ПТУ № 16 м. Мала Виска, в якому висловило зацікавленість в оренді приміщення котельні, площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1; з метою надання послуг теплопостачання, та просило включити майно до переліку Першого типу.
15.09.2021 р. РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях листом за вих. № 16/2-02-2244 ( т. 1, а. с. 179 ) здійснило запит інформації від ПТУ № 16 м. Мала Виска щодо характеристики відповідного майна, його первісної та залишкової вартості.
Відповідно до наказу директора ПТУ № 16 м. Мала Виска № 75-к   від 20.09.2021 р. (т. 1, а.с. 180 ) Училищем наданий дозвіл на передачу в оренду приміщення котельні.
Листом за вих. № 189 від 05.10.2021 р. (т. 1, а.с. 181) ПТУ № 16 м. Мала Виска повідомило РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про: намір передати приміщення котельні (комори) в оренду; прохання включити його до переліку Першого типу із цільовим призначенням   для забезпечення повітряно-температурного режиму.
Відповідно до наданої ПТУ № 16 м. Мала Виска РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях довідки № 168 від 19.10.2021 р. (т. 1, а.с. 184): воно являється балансоутримувачем котельні; первинна вартість об`єкту складає 107035 грн, залишкова вартість   53517 грн, ринкова вартість 372125,15 грн станом на 30.09.2021 р..
10.11.2021 р. ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» звернулося до РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях із заявою № 22 (т. 1, а.с. 125) про передачу приміщення котельні в оренду.
Як слідує із протоколу електронного аукціону № LLE001-UA-20211101-66482 (т. 1, а.с. 186-187), сформованого 24.11.2021 р. та проведеного 25.11.2021 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Національна електронна біржа» на замовлення організатора   РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, був здійснений аукціон з оренди   приміщення котельні (комори), площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1. Переможцем аукціону стало ТОВ «Українська тепло енергетична компанія».
26.11.2021 р. ПТУ № 16 м. Мала Виска звернулося з листом за вих. № 348 (т. 1, а.с. 54) до Департаменту освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації про надання дозволу на укладення з ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» договору оренди приміщення котельні, площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1.
10.12.2021 р. РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, виступаюче у якості Орендодавця, ПТУ № 16 м. Мала Виска, як Балансоутримувач, та ТОВ «Українська тепло енергетична компанія», як Орендар, уклали Договір оренди № 42-34/21 (т. 1, а.с. 191-204) за умовами якого: Орендодавець і Балансоутримувач передають, а Орендар приймає у строкове платне користування майно зазначене у пункті 4 Розділу І (пункт 1.1. Розділу ІІ); об`єктом оренди є нежитлове приміщення котельні, площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1 (пункт 4.1. Розділу І); балансова залишкова вартість, визначена на підставі фінансової звітності балансоутримувача, складає 53 517 грн. без ПДВ ( пункт 6.1. Розділу І); цільове призначення майна   виробництво та постачання теплової енергії ( пункт 7.1.1. ); місячна орендна плата   535,17 грн без ПДВ ( пункт 9.1. Розділу І ); договір дії договору   до 09.12.2026 р. ( пункт 12.1. Розділу І ).
У той же день ( 10.12.2021 р. ) РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, ПТУ № 16 м. Мала Виска та ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» склали й підписали акт приймання-передачі (т. 1, а.с. 205-206) орендованого майна.
06.01.2022 р. Міністерство освіти і науки України надіслало Департаменту освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації листа за вих. № 1/221-22 (т. 1, а.с. 72), в якому висловило заперечення ( не надало дозвіл ) щодо передачі в оренду приміщення котельні, площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1.
Листом № 12.53-63-3515вих-22 від 08.09.2022 р. ( т. 1, а.с. 101-103 ) керівник Новоукраїнської окружної прокуратури звернувся до Міністерства про надання інформації щодо вжитих заходів по визнанню недійсним спірного договору оренди та вказав на порушення, які допущені при його укладенні.
Згідно з листом № 1/118-22 від 07.10.2022 р. (т. 1, а.с. 104-105) Міністерство повідомило Прокурора, що ним не вживалися заходи контролю, оскільки воно не є розпорядником відповідної інформації, та висловило пропозицію щодо самостійного прокурорського реагування.
Як слідує з листа заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури за вих. № 12.53-63-4205вих-22 від 20.10.2022 р. (т. 1, а.с. 37-38) Прокурор повідомив Міністерство про звернення до суду в його інтересах стосовно визнання недійним договору, укладеного   між Відділенням Фонду та Товариством.
        За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.
   
8.      Оцінка аргументів учасників справи і   висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Прокурора та Відповідача -1, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного. 
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України).
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia),   заява № 42454/02, §   35).
За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80) та інші).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)).
Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82-83)).
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; тут і далі - у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).
З наведеного можна виснувати, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №   912/2385/18 (пункт 45)). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені   повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені   повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах   (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк.   Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 38-39)).
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 40)).
Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 43)).
       У спорі Прокурор визначив Міністерство у якості органу, який мав здійснювати захист інтересів держави, а тому суд надає оцінку повноважності відповідного представництва.
Згідно з пунктом 1 «Положення про Міністерство освіти і науки України», затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630, Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади. Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
За змістом підпункту 89 пункту 4 Положення Міністерствоздійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.
З викладених правових положень слідує, що Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади та у нього наявні правомочності на управління об`єктами державної власності, які належать до сфери його управління.
У даному випадку спірне майно належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, а тому Міністерство   повноважне представляти інтереси держави у спірних правовідносинах як державний орган та може бути позивачем у суді у випадку, коли це необхідно для реалізації відповідних повноважень задля забезпечення виконання функцій держави.
Листом № 12.53-63-3515вих-22 від 08.09.2022 р. (т. 1, а.с. 101-103) керівник Новоукраїнської окружної прокуратури звернувся до Міністерства про надання інформації щодо вжитих заходів по визнанню недійсним спірного договору оренди та вказав на порушення, які допущені при його укладенні.
Згідно з листом № 1/118-22 від 07.10.2022 (т. 1, а.с. 104-105) Міністерство повідомило Прокурора, що ним не вживалися заходи контролю, оскільки воно не є розпорядником відповідної інформації, та висловило пропозицію щодо самостійного прокурорського реагування.
Як слідує з листа заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури за вих. № 12.53-63-4205вих-22 від 20.10.2022 р. ( т. 1, а. с. 37-38)  Прокурор повідомив Міністерство про звернення до суду в його інтересах стосовно визнання недійним договору, укладеного   між Відділенням Фонду та Товариством.
З викладеного слідує, що Позивач не вжив належні та необхідні заходи для визнання недійсним договору оренди та повернення орендованого майна, а тому суд висновує, що Прокурор довів наявність бездіяльності Міністерства у зверненні до суду з позов для захисту інтересів держави в суді. Більш того, такі заходи Міністерство не вжило у розумні строки, оскільки у первісному листі ( за вих. № 1/11818-22 від 07.10.2022 р. ) взагалі висловилося про відсутність ініціативи у самостійному зверненні до суду з позовом та поклалося на прокурорське представництво.
Отже, Прокурор виконав вимоги процесуального закону, визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив.
У позові Прокурор вказав, що укладений договір оренди є недійсним на підставі положень   статей 203 та 215 ЦК України, а саме «як такий, що суперечить актам цивільного законодавства». Фактично Прокурор, хоча і не вказав на конкретну частину статті 203 ЦК України, за якою договір є недійсним, але його посилання   на суперечність договору актам цивільного законодавства вказують на відповідну підставу недійсності, котра наявна в частині 1 цієї статті.
Зокрема, за частиною 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У свою чергу, згідно з частиною 1 ст. 215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1); якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3).
Отже, частинами 1 статей 203 та 215 ЦК України встановлені підстави недійсності правочину, а саме у випадку, коли його зміст не відповідає актам цивільного законодавства.
Установлені судом обставини наявності укладеного договору, свідчать про виникнення між його учасниками майново-господарських зобов`язань, у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 ГК України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань ( майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 ст. 179 ГК України ), які виникли між учасниками на його підставі, з огляду на вказані правові положення,   свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір оренди майна.
Так, ст. 283 ГК України визначає, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності» (частина 1); у користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ) (частина 2); об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання (частина 3); до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частина 3 ст. 5 ГК України урегульовує, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.
Відтак, при укладенні договору оренди ці суб`єкти повинні дотримуватися й іншого законодавства, яке регулює орендні правовідносини.
Зокрема, орендоване майно є державним майном, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (№ 157-ІХ від 03.10.2019) та Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (№ 185-V від 21.09.2006) в редакціях станом на час укладення договору оренди.
За змістом Закону України «Про оренду державного та комунального майна»:  об`єктами оренди з-поміж інших є нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини) (частина 1 статті 3);суб`єктами орендних відносин з-поміж інших є: орендар; орендодавець; балансоутримувач; уповноважений орган управління (частина 1 статті 4); орендодавцями серед інших є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), що є державною власністю (частина 2 статті 4); етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС; прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди (частина 1 статті 5); ініціаторами оренди майна можуть бути потенційний орендар, балансоутримувач, уповноважений орган управління та/або орендодавець (частина 1 статті 6); потенційний орендар, зацікавлений в одержанні в оренду нерухомого або індивідуально визначеного майна, звертається до орендодавця із заявою про включення цього майна до Переліку відповідного типу згідно зПорядком передачі майна в оренду; орендодавець протягом трьох робочих днів з дати отримання відповідної заяви передає її балансоутримувачу такого майна; за результатами розгляду заяви (крім випадків, передбаченихабзацом п`ятимчастини другої статті 6 цього Закону) балансоутримувач протягом 10 робочих днів з дати отримання такої заяви приймає одне з таких рішень: рішення про намір передачі майна в оренду; рішення про відмову у включенні об`єкта до відповідного Переліку в разі наявності однієї з підстав, передбачених статтею 7 цього Закону. У разі якщо відповідно до законодавства, статуту або положення балансоутримувача уповноважений орган управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, має надавати згоду на розпорядження майном балансоутримувача, балансоутримувач протягом 40 робочих днів з дати отримання заяви потенційного орендаря приймає одне з таких рішень: рішення про намір передачі майна в оренду, погоджене уповноваженим органом управління; рішення про відмову у включенні об`єкта до відповідного Переліку в разі наявності однієї з підстав, передбаченихстаттею 7цього Закону. Відсутність погодження або відмови у погодженні уповноваженого органу управління протягом 40 робочих днів з дати отримання заяви потенційного орендаря вважається погодженням уповноваженого органу управління рішення балансоутримувача про намір передачі майна в оренду (частина 2 статті 6); вартістю об`єкта оренди для цілей визначення стартової орендної плати є його балансова вартість станом на останнє число місяця, який передує даті визначення стартової орендної плати (частина 1 статті 8);  балансоутримувач потенційного об`єкта оренди обов`язково здійснює переоцінку такого об`єкта у разі, якщо: у об`єкта оренди відсутня балансова вартість; залишкова балансова вартість об`єкта оренди дорівнює нулю; залишкова балансова вартість об`єкта оренди становить менше 10 відсотків його первісної балансової вартості (балансової вартості за результатами останньої переоцінки) (частина 2 статті 8); вартість об`єкта оренди встановлюється на рівні його ринкової (оціночної) вартості, за умови наявності однієї з таких підстав: об`єктом оренди є єдиний майновий комплекс державного або комунального підприємства; об`єкт оренди пропонується для передачі в оренду без проведення аукціону; об`єкт оренди використовується на підставі договору оренди, укладеного без проведення аукціону або конкурсу, і орендар бажає продовжити договір оренди на новий строк (частина 4 статті 8); договір оренди формується на підставіпримірного договору оренди, що затверджується Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності (частина 1 статті 16); договір оренди підлягає нотаріальному посвідченню, якщо строк, на який укладається цей договір, перевищує п`ять років (частина 3 статті 16); орендна плата визначається за результатами аукціону (частина 2 статті 17).
У свою чергу, Законом України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що: суб`єктами управління об`єктами державної власності є з-поміж інших міністерства (далі   уповноважений орган управління) (частина 1 статті 4); уповноважений орган управління надає орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі (пункт 30 частини 1 статті 6).
Отже, як слушно зазначив суд першої інстанції - ключовим у контексті спірних правовідносин є: забезпечення етапності передачі майна в оренду; дотримання законодавчого порядку отримання балансоутримувачем майна від уповноваженого органу управління, до сфери управління якого він належить, дозволу на передачу майна в оренду; прийняття балансоутримувем рішення про намір передачі майна в оренду, погоджене уповноваженим органом управління; відсутність погодження або відмови у погодженні уповноваженого органу управління протягом 40 робочих днів з дати отримання заяви потенційного орендаря вважається погодженням уповноваженого органу управління рішення балансоутримувача про намір передачі майна в оренду.
Училище вправі надавати в оренду майно, яке перебуває у нього на балансі, в оренду, з урахуванням позиції уповноваженого органу управління, але лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
У спорі об`єктом оренди є котельня, яка являється складовою частиною цілісного майнового комплексу будівель Училища, та виконує функцію забезпечення тепловою енергією приміщень будівлі. Відповідне цільове призначення котельні (виробництво і постачання теплової енергії) визначене і у пункту 7.1.1. спірного договору оренди.
Відтак, котельня приймає участь в обслуговуванні учасників освітнього процесу, а Училище самостійно має можливість забезпечувати тепловою енергією власні приміщення без передачі котельні в оренду іншій особі. У зв`язку з цим, фактично в оренду передане майно, при використанні якого, Училище самостійно може забезпечувати обслуговування учасників освітнього процесу.
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції встановив, що при прийнятті Училищем та Відділенням Фонду рішення про надання котельні в оренду були допущені порушення положення частини 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» та підпункту 2 пункту 8 «Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 р..
На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, обставин справи та вказаних правових положень, суд першої інстанції зазначив, що хоча при укладенні договору оренди Училище та Відділення Фонду і допустили порушення діючого законодавства, що могло б стати підставою для визнання його у судовому порядку недійсним та проведенні реституції, але Прокурор обрав спосіб захисту, який не відповідає належному, не є ефективним, що стало підставою для відмови Прокурору у позові.
Такий висновок місцевого господарського суду мотивований тим, що у спорі Прокурор звернувся з позовом в інтересах Міністерства, яке хоча і не є учасником спірного договору, але виконує подвійну функцію   державного органу та власника майна, у зв`язку з чим є заінтересованою особою щодо спірних правовідносин. Таким чином, відповідне звернення щодо недійсності правочину і наслідків його недійсності є правомірним. Проте, звернення Прокурора з позовними вимогами ( які стосуються не тільки визнання недійсним договору, але й проведення реституції між Училищем та Товариством ) лише до двох учасників оспорюваного договору не відповідає наведеним правовим приписам та зробленим висновкам.
Господарський суд послався на те, що у справі Прокурор, при наявності трьох учасників оспорюваного договору, позовні вимоги про його недійсність спрямував лише до двох учасників, а при заявлені вимоги про здійснення реституції за участі двох учасників не визначив процесуальний статус стягувача   Училища. Ці обставини вказують на неефективність обраного ним способу захисту порушених прав, оскільки вимоги про недійсність правочину повинні стосуватися всіх його учасників, а вимоги про реституцію   сторін судового процесу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду попередньої інстанції з огляду на таке.
Суд установив, що спірний договір укладений між трьома учасниками: Училищем (як балансоутримувачем), Відділенням Фонду (як орендодавцем) та Товариством (як орендарем). Тобто ці учасники у відповідності до частини 4 статті 179 та частини 1 статті 180 ГК України є його сторонами. При цьому Міністерство не є учасником договору.
Частина 1 ст. 20 ГК України зобов`язує державу забезпечувати захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання. Зокрема, за частиною 2 цієї ж статті кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав та законних інтересів, які захищаються, з-поміж інших способів, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню також загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист шляхом визнання недійсним правочину.
Попередньо наведеними положеннями статей 203 та 215 ЦК України визначені загальні умови недійсності правочинів. Поряд з цим, частина 3 статті 215 надає право одній із сторін або іншій заінтересованій особі у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, заперечувати його дійсність на підставах, встановлених законом.
У пункті 51 постанови від 02.09.2022 р. у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування наведених правових норм та вказала, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним: необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину;   встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду; за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Відтак, пред`явлення позову про недійсність правочину полягає у можливості звернення до суду: однієї із сторін правочину до іншої (або інших); заінтересованою особою до сторін правочину. Тому суб`єктний склад учасників спору (справи) повинен відповідати цим принципам.
Ще однією обставиною, яка впливає на визначення суб`єктного складу учасників спору є положення ст. 216 ЦК України, яка окреслює загальний майновий наслідок недійсності правочину   реституцію.
Зокрема, Прокурор у якості правової підстави заявленої вимоги про зобов`язання Товариства повернути орендоване майно Училищу послався на частину 1 ст. 216, частину 1 ст. 785 та частину 2 ст. 795 ЦК України.
Натомість наслідки повернення майна за результатами визнання договору недійсним встановлені частиною 1 статті 216 ЦК України. За правилами цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
У пунктах 54-56 постанови від 02.09.2022 р. у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування статей 215, 216 ЦК України та вказала, що: вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно; оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа; за відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі;  самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права;вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину; застосування реституції, як наслідку недійсності правочину, насамперед відновлює права учасників цього правочину; інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу; якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований інший ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
З викладеного слідує, що: вимога про застосування реституції направлена на відновлення прав учасників цього правочину, які існували до моменту його вчинення; відповідна вимога може бути заявлена не тільки стороною правочину, але й іншою зацікавленою особою; учасниками реституції є сторони недійсного правочину.
Як зазначалося раніше, Прокурор звернувся з позовом в інтересах Міністерства, яке хоча і не є учасником спірного договору, але виконує подвійну функцію   державного органу та власника майна, у зв`язку з чим є заінтересованою особою щодо спірних правовідносин. Таким чином, відповідне звернення щодо недійсності правочину і наслідків його недійсності є правомірним.
Проте, як слушно зауважив суд першої інстанції - звернення Прокурора з позовними вимогами ( які стосуються не тільки визнання недійсним договору, але й проведення реституції між Училищем та Товариством ) лише до двох учасників оспорюваного договору не відповідає наведеним правовим приписам та зробленим висновкам.
У пунктах 57, 60 постанови від 02.09.2022 р. у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що: вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав; якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача.
Врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду при розгляді цієї справи та встановивши невідповідність учасників оспорюваного договору суб`єктному складу учасників самої справи, місцевий господарський суд зазначив, що Училище у справі приймає участь у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача. Відповідне залучення господарський суд здійснив ухвалою від 31.10.2022 р. при відкритті провадження. При цьому при подачі позову Прокурор визначав Училище у часті Позивача, але суд врахував відсутність у нього статусу державного органу, який повноважний виконувати функції у спірних правовідносинах, а тому такі вимоги залишив без розгляду ( п. 5 ухвали Господарського суду Кіровоградської області від 31.10.2022 р.).
Отже, Училище у справі має процесуальний статус третьої особи. Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції - цей статус не відповідає належному, оскільки Училище, як учасник спірного договору та реституції, повинне мати процесуальний статус Відповідача. Такий статус визначається не тільки належністю його до учасників договору, але й допущення ним наведених порушень при вирішенні питання про надання дозволу на оренду, що при вирішенні спору впливає також на розподіл судових витрат (при визначенні осіб, з вини яких виник спір). Поряд з цим, під час судового розгляду справи Прокурор не заявив клопотання про зміну процесуального статусу Училища з третьої особи на Відповідача. Відсутність клопотання унеможливило залучення Училища до участі у справі у якості відповідача безпосередньо судом, оскільки у відповідності до частини 1 ст. 48 ГПК України суд має таке право лише за клопотанням Позивача.
Різниця в процесуальних статусах третьої особи (без самостійних вимог) та сторін (позивача, відповідача) у судовому процесі окреслюється у відповідних процесуальних правах та обов`язках відносно наявного спору. Ці права та обов`язки передбачені приписами статей 46 та 50 ГПК України.
За частинами першою та другою ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права й інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 р. у справі № 916/1415/19 Суд надав правовий висновок стосовно застосування правових положень щодо правильності, належності та ефективності обрання способів захисту, а саме: права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача; якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( пункт   6.5. ); розглядаючи справу суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором, чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах ( пункт 6.6. ); якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню; однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (пункт 6.7.).
На підставі викладених правових положень та висновків Суд виснує, що право Прокурора (позивача) на заявлення конкретної позовної вимоги повинне узгоджуватися із правильністю, належністю та ефективністю обраного способу захисту порушених прав.
Частина перша ст. 162 ГПК України регламентує, що у позовній заяві позивач (прокурор) викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої цієї ж статті позовна заява повинна містити, з-поміж іншого, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Отже, у цій справі Прокурор, при наявності трьох учасників оспорюваного договору, позовні вимоги про його недійсність спрямував лише до двох учасників, а при заявлені вимоги про здійснення реституції за участі двох учасників не визначив процесуальний статус стягувача   Училища. Ці обставини вказують на неефективність обраного ним способу захисту порушених прав.
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови в  задоволенні позовних вимог.
       Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування      рішення      місцевого господарського суду,   оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги Керівника Кіровоградської обласної прокуратури.

9.      Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги  в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення  залишенню без змін.

13.    Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
   На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Керівника Кіровоградської обласної прокуратури залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду  Кіровоградської області від 15.02.2023 р. у справі № 912/1550/22 залишити без змін. 
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право    касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.     
          Повний текст постанови складено  08.05.2023 р.

       Головуючий суддя                                                                                І.М. Кощеєв
       Суддя                                                                                                    Е.В. Орєшкіна
       Суддя                                                                                                        О.В. Чус