ОКРЕМА ДУМКА
судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Лідовця Р. А.
на постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 161/939/22 (провадження № 61-6703св22).
за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити заробітну плату за час відсторонення від роботи, за касаційною скаргою державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» (правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький ремонтний завод «Мотор») на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 червня 2022 року.
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» (далі - ДП «ЛРЗ «Мотор») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити заробітну плату за час відсторонення від роботи 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він з 08 листопада 2010 року працює токарем у ДП «ЛРЗ «Мотор».
22 листопада 2021 року начальник цеху роботодавця вручив йому повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Ознайомившись з вказаним повідомленням, він відмовився надавати інформацію про себе з підстав захисту персональних даних та відсутності у роботодавця повноважень збирати таку інформацію.
11 грудня 2021 року він письмово висловив відповідачу свої заперечення щодо надання інформації про проходження ним вакцинації проти COVID-19.
20 грудня 2021 року директор з управління персоналом вручив йому відповідь на заперечення, в якій, серед іншого, зазначено, що він не повідомив адміністрацію підприємства про проведення ним щеплення, а також не надав інших документів, передбачених законодавством, на підставі яких працівника дозволено не відсторонювати від роботи. З цієї відповіді він також дізнався, що його не відсторонено від роботи, адже в розпорядженні роботодавця є відомості про проходження ним першого етапу щеплення. Такі відомості адміністрація підприємства отримала від його дружини.
Таким чином, відповідачу було відомо, що він отримав першу дозу профілактичного щеплення проти COVID-19. На пропозицію адміністрації підприємства він у присутності двох свідків відмовився пред`явити сертифікат вакцинації. Після цього директор з управління персоналом ДП «ЛРЗ «Мотор» вручив йому наказ про відсторонення від роботи № 261-к/тр, відповідно до якого він відсторонений від роботи з 21 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.
Вважав, що ДП «ЛРЗ «Мотор» порушило його конституційні права, вимагаючи надати медичну інформацію щодо проходження вакцинації від респіраторної хвороби, а також обмежуючи його право заробляти собі на життя своєю працею.
Так, стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», яка регламентує порядок проведення обов`язкового щеплення проти вичерпного переліку захворювань, не передбачає обов`язковість вакцинації проти COVID-19, а тому вказана норма не може бути підставою для обґрунтування законності відсторонення від роботи.
Крім того, постанова Кабінету Міністрів України про введення карантину є незаконною та не підлягає виконанню.
З огляду на порушення порядку введення карантину на території України, недіючою вважається й постанова Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-           2022 роках, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України        24 грудня 2020 року № 3018, встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп.
З огляду на це, наказ № 261-к/тр від 20 грудня 2021 року є незаконним, суперечить нормам Закону України «Про захист від інфекційних хвороб» та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «ЛРЗ «Мотор» № 261-к/тр від 20 грудня 2021 року              «З кадрових питань» про відсторонення його від роботи та поновити його на роботі, зобов`язати відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за час його незаконного відсторонення від роботи.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «ЛРЗ «Мотор» № 261-к/тр                 від 20 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
Зобов`язано ДП «ЛРЗ «Мотор» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час відсторонення від роботи.
У задоволенні позову в частині вимог про поновлення на роботі відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підзаконним актом обмежено право позивача на працю,  постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 всупереч Конституції України ще й встановлено обмеження на отримання заробітної плати та позбавлено гарантій щодо відсторонення за законом. Конституція України не визначає серед випадків обмеження права на працю, обмеження пов`язані зі щепленням проти COVID-19, встановлення ж такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року.
При цьому відповідач як роботодавець не надав доказів того, що при відстороненні позивача від роботи було дотримано вимоги частини шостої  статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щодо отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення, а також вимоги частини другої  статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби та положення статті 46 КЗпП України, яка містить вичерпний перелік підстав для відсторонення від роботи, а така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством» не може бути застосована до спірних правовідносин.
Постановою Волинського апеляційного суду від 14 червня 2022 року  апеляційну скаргу ДП «ЛРЗ «Мотор» задоволено частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня   2022 року у цій справі змінено в частині мотивів задоволення позову, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
У решті рішення залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на час винесення відповідачем ДП «ЛРЗ «Мотор» оспорюваного наказу № 261-к/тр від 20 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, в останнього був наявний жовтий COVID-сертифікат від 27 листопада 2021 року, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою вакцини, що свідчіть про обізнаність відповідача про те, що позивач отримав першу дозу профілактичного щеплення проти COVID-19 27 листопада 2021 року, однак, незважаючи на зазначену обставину, наказом підприємства № 261-к/тр від 20 грудня 2021 року «З кадрових питань» ОСОБА_1 відсторонено від роботи.
Крім того, 27 грудня 2021 року позивач отримав другу дозу щеплення.
Установивши вказані обставини, апеляційний суд  дійшов висновку про те, що наказ ДП «ЛРЗ «Мотор» № 261-к/тр від 20 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи підлягає визнанню незаконним та скасуванню саме з тих мотивів, що позивач на час відсторонення його від роботи вакцинувався однією дозою дводозної вакцини від COVID-19, а термін отримати другу дозу вакцини станом на 20 грудня 2021 року не настав.
У липні 2022 року ДП «ЛРЗ «Мотор» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій  неправильно застосували норми матеріальною права, а саме статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-111, частину другу статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», статтю 46 КЗпП України, пункт 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236, наказу Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» обов`язковій вакцинації проти COVID-19», пункти З, 4, 6 Правил підтвердження чинності COVID-сертифіката, що підтверджує вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, негативний результат тестування або одужання особи від зазначеної хвороби, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2021 року № 954.
Також суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права щодо правил оцінки доказів, визначених статтею 89, 95 ЦПК України.
Суди не врахували, що обов`язковість профілактичного щеплення від COVID-19, введена наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набув чинності 08 листопада 2021 року.
Отже, з цієї дати у позивача виник обов`язок пройти профілактичне щеплення протягом розумного строку, однак на час прийняття ДП «ЛРЗ «Мотор» наказу № 261-к/тр від 20 грудня 2021 року позивач не надав відомостей про проведення обов`язково профілактичного щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.
Чинним законодавством України не визначено підстав для відмови у наданні COVID-сертифіката, а також не передбачено порядку дій роботодавця у вищевказаному випадку.
Апеляційний суд лише на підставі усних пояснень позивача встановив обставини про те, що 27 листопада 2021 року позивач був вакцинований від COVID-19 однією дозою вакцини, а 27 грудня 2021 року отримав другу дозу щеплення.
Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують здійснення позивачем обов`язково профілактичного щеплення проти COVID-19.
Задовольняючи частково касаційну скаргу Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький ремонтний завод «Мотор» та змінивши рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня  2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 червня             2022 року, виклавши їх мотивувальні частини щодо скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи в редакції цієї постанови, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на відповідні правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі                        № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), виходила з того, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Положення законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Із висновками, викладеними у мотивувальній та резолютивній частині постанови Верховного Суду, не погоджуюсь, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Принцип юридичної (правової) визначеності, як одним із основоположних елементів верховенства права, серед іншого вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95).
Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018) 
У Рішенні Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019 зазначено що юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно в цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття легітимних очікувань).
Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.
У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави.
Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування).
Отже, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується в певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність нормправа.
З 12 травня 2000 року в Україні є чинним Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-III (далі - Закон № 1645-III), який визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. 
У статті 1 цього Закону визначено, що профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб.
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків (частина шоста статті 12 Закону № 1645-III).
Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина сьома статті 12 Закону № 1645-III).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно зі статтею 2 1 КЗпП України будь-яка дискримінація у сфері праці, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно, зокрема від стану здоров`я, не допускається.
Стаття 21 КЗпП України передбачає рівність трудових прав громадян та заборону будь-якої дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.
Відсторонення працівників від роботи власником або вповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів; відмови або ухилення від навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (стаття 46 КЗпП України).
За своїм змістом відсторонення від роботи є тимчасовою забороною роботодавця на виконання працівником його трудових обов`язків з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.
Згідно із частинами другою - четвертою статті 12 Закону № 1645-III працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року        № 1236 (з урахуванням змін, внесених станом на дату виникнення та існування спірних правовідносин, далі - Постанова №1236) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (надалі COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України установлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року доповнено Постанову № 1236 пунктом 416, згідно з яким доручено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я                    від 04 жовтня 2021 №2153 (далі - перелік №2153);
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану (зазначеним абзацом доповнено пункт 41 6 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372).
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі - Перелік № 2153), яким передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники:          1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;             2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності (дію наказу зупинено до завершення воєнного стану в Україні).
Водночас з метою забезпечення реалізації положень Закону № 4004-XI наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66 затверджено Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності     (далі - Інструкція № 66), у якій врегульовано процедуру відсторонення від роботи працівника.
Відповідно до пункту 2.1 зазначеної Інструкції відсторонення від роботи або іншої діяльності осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, осіб, які були в контакті з такими хворими, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, здійснюється за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.
Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб (пункт 2.3 Інструкції № 66).
Подання складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається в посадової особи, яка внесла подання. Термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції (пункти 2.5, 2.7 Інструкції № 66). 
Особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897 (пункт 1.2.5 Інструкції № 66).
Отже, за відсутності в роботодавця належно оформленого подання відповідної посадової особи відсторонення від роботи (виконання робіт) працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, є незаконним. 
З огляду на матеріали справи відповідач не надав доказів на підтвердження того, що при відстороненні позивачки від роботи у зв`язку з відсутністю в неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимоги статті 12 Закону № 1645-ІІІ            в частині отримання письмового підтвердження лікаря про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акта, складеного у присутності свідків, а також вимог частини другої статті 27 Закону № 4004-XI щодо недопуску позивачки до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.
У пункті 3.2 Рішення від 28 серпня 2020 року Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначено, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.
Пунктом 1 статті 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.
Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, на підставі положень пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанови Кабінету Міністрів України № 1236 та № 1096.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України і лише до її повноважень віднесено прийняття законів.
Ухвалення Кабінетом Міністрів України рішень, що встановлюють обмеження конституційних прав і свобод, порушує норми розділу ІІ «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина» Основного Закону України.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України).
Ураховуючи наведене вище, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи та правильно задовольнив частково позовні вимоги           ОСОБА_1 .
Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова № 1236та № 1096.
За таких обставин, колегії суддів належало постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку, викладеного у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
Суддя                                                                                                         Р. А. Лідовець