КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 359/2968/20	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1767/2023	 	
Головуючий у суді першої інстанції:  Яковлєва Л.В.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.	 	
 
04 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Семенюк Т.А.
Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,
при секретарі -Максюк І.Г., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київський області від 24 вересня 2021 року в справі за позовом Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Громадська організація Садівницьке товариство «Економіст» про визнання незаконними та скасування наказу, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-
 
В С ТА Н О В И В :
 
У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що наказом ГУ Держземагентства у Київській області за № 10-1507/15-15-сг від 26 лютого 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_2 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та надано у його власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га із кадастровим номером 3220882600:04:006:1701 для індивідуального садівництва із земель державної власності розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.
На підставі вищезазначеного наказу ГУ Держземагентства у Київській області відомості про земельну ділянку із кадастровим номером 3220882600:04:006:1701 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У подальшому, на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 14 грудня 2015 року, дану земельну ділянку відчужено на користь ОСОБА_1 , яка наразі є її власником.
Однак, спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне), що знаходиться в заплавній частині річки Дніпро.
У зв`язку з цим позивач, на підставі ст. 5, 20, 58-60, 84, 122 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України, просить визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держземагентства у Київській області за № 10-1507/15-15-сг від 26 лютого 2015 року.
Крім того, даними нормами законодавства не передбачено можливості відведення земель водного фонду для індивідуального садівництва, а взагалі заборонено розорювання земель, садівництво та городництво на землях водного фонду.
Позивач зазначив також, що відсутність проекту встановлення межі водоохоронної зони та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі, не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води.
ГУ Держземагентство у Київській області розпорядилося землями водного фонду та фактично змінило цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для індивідуального садівництва попри те, що не являлося розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України.
Наведеними діями ГУ Держземагентство у Київській області та видано наказу за № 10-1507/15-15-сг від 26 лютого 2015 року порушило інтереси держави в особі Київської обласної державної адміністрації, як власника та розпорядника земельних ділянок водного фонду.
Відтак, земельна ділянка із кадастровим номером 3220882600:04:006:1701, яка на підставі договору купівлі - продажу належить на праві власності ОСОБА_1 , має бути витребувана з незаконного чужого володіння на користь КОДА, в порядку та на підставах, визначених ст. 152, 155 Земельного кодексу України та ст. 317, 319, 387, 388 Цивільного кодексу України.
У зв`язку з викладеним, просивсуд : 1) визнати поважними причини пропуску строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити строки захистивши право; 2) визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Київській області (далі по тексті - ГУ Держземагенство у Київській області) за № 10-1507/15-15-сг від 26 лютого 2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», виданий ОСОБА_2 щодо земельної ділянки загальною площею 0,1000 га розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області; 3) витребувати на користь держави в особі КОДА із чужого незаконного володіння  ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3220882600:04:006:1701, площею 0,1000 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області; 4) стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області понесені витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київський області від 24 вересня 2021 року, позов Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держземагентства у Київській області за № 10-1507/15-15-сг від 26 лютого 2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» ОСОБА_2 щодо земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, цільове призначення для індивідуального садівництва.
Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із чужого незаконного володіння ОСОБА_1  земельну ділянку з кадастровим номером 3220882600:04:006:1701, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.
Стягнутоз ГУДержземагентства у Київській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь прокуратури Київської області судовий збір по 1401,34 грн. з кожного.
 Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права та не враховано фактичні обставини справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції помилково не звернув уваги на пропуск строку позовної давності, оскільки з тексту позовної заяви вбачається, що про порушення вимог земельного законодавства під час виділення земельної ділянки на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району у власність ОСОБА_2 , Бориспільській місцевій прокуратурі стало відомо в ході досудового розслідування кримінального провадження №12017110100000576 від 16 березня 2017 року, Зазначила, що саме з 16 березня 2017 року розпочався трирічний строк позовної давності та перебіг цього строку закінчився 16 березня 2020 року, Бориспільська місцева прокуратура звернулась до суду 14 липня 2020 року, тобто через три роки та чотири місяці після того як стало відомо про вищевказані порушення, а тому вважає, що прокуратурою пропущений строк позовної давності, обставини, які перешкодили позивачу своєчасно звернутись до суду, судом першої інстанції не встановлювались та рішення про поновлення пропущеного строку позовної давності не приймалось.
Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону, а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду, але, Київська обласна державна адміністрація, питання про поновлення строку позовної давності не порушувала, а також не надала доказів поважності причин пропуску звернення до суду.
Отже, на думку апелянта, у задоволенні пред`явленого позову суд першої інстанції повинен був відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Вважає, що судом першої інстанції не враховано те, що спірна земельна ділянка не відносилась до земель водного фонду, а належала саме до земель сільськогосподарського призначення. Отже, не маючи підстав, визначених ст. 186-1 Земельного кодексу України, для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Держземагентство погодило його, у зв`язку з чим, в подальшому, Державний кадастровий реєстратор здійснив реєстрацію земельної ділянки.
ГУ Держгеокадастра у Київській області, розглянувши клопотання ОСОБА_2 про затвердження документації із землеустрою, видав оскаржуваний наказ за № 10-1507/15- 15-сг від 26 лютого 2015 року.
Наявність водоохоронної зони або прибережної захисної смуги, в якості складової водоохоронної зони, має бути підтверджено проектом встановлення водоохоронної зони (прибережної захисної смуги). Однак, такий проект щодо спірної земельної ділянки відсутній.
Крім того, відповідно до кадастрового плану, спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення.
Відповідно до наказу Головного управління Держземагентства у Київській області №10-10124/15-14-сг від 11.11.2014 року, гр. ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою спірної ділянки з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва земель сільськогосподарського призначення.
Відповідно до даних, що містяться у публічній кадастровій карті України, вбачається, що спірна земельна ділянка не накладається на прибережну захисну смугу озера, її цільове призначення - для індивідуального садівництва.
ГО СТ «Економіст» на адресу Дніпровського басейнового управління водних ресурсів направлено запит щодо надання інформації 
Відповідно до листа від 10.10.2014 року №АД/4-1293 Дніпровського басейнового управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України, на лист ГО СТ «Економіст» від 08.10.2014 року, щодо того чи  перебувають на балансі управління водні об`єкти та чи входять в прибережну захисну смугу вказаних водних об`єктів земельні ділянки СТ «Економіст»( у тому числі спірна ділянка) повідомлено, що водні об`єкти не перебувають на балансі Дніпровського басейнового управління водних ресурсів.
Таким чином, вважає, що дії ГУ Держгеокадастра у Київській області є правомірними та такими, що не суперечили чинним на той час вимогам законодавства.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.  
Судом встановлено, що Бориспільською місцевою прокуратурою Київської області в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12017110100000576 від 16 березня 2017 року та проведення моніторингу даних публічної кадастрової карти України, яка є відображенням даних Державного земельного кадастру, виявлено порушення вимог земельного законодавства під час виділення земельної ділянки з кадастровим номером 3220882600:04: 006:1701 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.
Сторонами визнається і не заперечується, що наказом ГУ Держземагентства у Київській області за № 10-1507/15-15-сг від 26 лютого 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_2 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та надано у власність останнього земельну ділянку загальною площею 0,1000 га із кадастровим номером 3220882600:04:006:1701 для індивідуального садівництва із земель державної власності на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 22).
На підставі вказаного наказу ГУ Держземагентства у Київській області відомості про земельну ділянку із кадастровим номером 3220882600:04:006:1701 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 722219232208).
Наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнається і не заперечується сторонами, і у суду відсутні сумніви щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
14 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу вказаної земельної ділянки, що зареєстрований в реєстрі за № 4242 (а.с. 23-25).
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 204862750 сформованої 20 березня 2020 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 3220882600:04:006:1701, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, є ОСОБА_1 (а.с. 27-29).
Басейне управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агенства водних ресурсів України у листі від 15 серпня 2019 року за № 01-12/732 надало інформацію про водний обєкт - озеро «Острівки», поруч з яким розташована спірна земельна ділянка. Так, озеро «Острівки» (Млинне) знаходиться в заплавній частині річки Дніпро. Озеро відноситься до водних об`єктів загально-державного значення відповідно ст. 5 Водного кодексу України. Прибережна захисна смуга повинна складати 100 метрів відповідно ст. 88 Водного кодексу України (а.с. 30).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Відповідно до статті 84 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Згідно зі статями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Згідно зі статтею 4 ВК України, пунктом «б» частини першої статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.
Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди. Згідно з пунктом «д» частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.
На підставі зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, згідно зі статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 05 листопада 2004 року № 434 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».
Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.
Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойми, на якій встановлено особливий режим.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що вздовж озера «Острівки» (Млинне), яке знаходиться в заплавній частині річки Дніпро, і де розташована спірна земельна ділянка, прибережна захисна смуга не встановлена і відповідний проект не затверджено. Доказів протилежного суду сторонами не надано.
Однак, згідно Висновку експерта за результатами проведення земельно - технічного дослідження за № 20619/21-41 від 01 вересня 2021 року земельна ділянка площею 0,1000 га із кадастровим номером 3220882600:04:006:1701, власником якої є ОСОБА_1 , накладається на землі водного фонду, а саме : площею 0,0448 га на водне плесо та площею 0,0552 га на прибережну захисну смугу озера та дренажного каналу.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку, що наказ ГУ Держземагенства у Київській області за № 10-1507/15-15-сг від 26 лютого 2015 року є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, з кадастровим номером 3220882600:04: 006:1701, площею 0,0448 га накладається на водне плесо та площею 0,0552 га накладається на прибережну захисну смугу озера та дренажного каналу. Наведене, в свою чергу, свідчить про явне і очевидне розташування спірної земельної ділянки на землях віднесених до водного фонду.
Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги заяву про застосування строку позовної давності, оскільки, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених ст. 59 цього кодексу (висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 12 червня 2019 року у справі за № 487/10128/14-ц).
Власник  земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Задовольняючи позовну вимогу про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації, суд першої інстанції керувався приписами статей 387, 388 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі    № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18) міститься висновок про те, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції наслідків пропущення строку позовної давності не знайшли свого підтвердження.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, у пункті 45 постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та у пункті 51 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України та ВК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК України.
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Тому суд першої інстанції,встановивши факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебуваєу власності держави в особі Київської обласної державної адміністрації, помилково застосував для задоволення вимоги про повернення спірної земельної ділянки у власність територіальної громади приписи статей 387, 388 ЦК України, а не статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 ЗК України.
Разом з тим помилкова, з огляду на її обставини, юридична кваліфікація прокурором та судом першої інстанції позовної вимоги про повернення спірної земельної ділянки водного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статей 330, 387, 388 ЦК України, не призвела, враховуючи висновки суду по суті спору, до неправильного вирішення справи.
Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
З урахуванням наведеного та правильно встановленого судомфакту належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, до спірних правовідносин слід застосувати приписи статті 391 ЦК України та частини другої статті 152 ЗК України.
Такі висновки щодо належного способу захисту порушеного права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі     № 469/1044/17-ц (провадження № 14-317цс19).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі  № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважала доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що мотивувальну та резолютивну частини рішення суду першої інстанці в частині вирішення позовних вимог про витребування та передання державі спірної земельної ділянки слід змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Виходячи з наведеного, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.
Подібні висновки у спорі щодо земельної ділянки водного фонду Верховний Суд зробив у постановах від 09 березня 2021 року в справі № 310/228/15-ц, від 23 червня 2022 року в справі № 357/14272/19 та від 05 жовтня 2022 року в справі № 310/245/15-ц.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київський області від 24 вересня 2021 року в частині витребування земельної ділянки - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції у наступній редакції: зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 3220882800:04:006:1701, яка знаходиться на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.
В іншій частині рішення - залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст виготовлено  13 квітня 2023 року.
 
Головуючий  
 
Судді