ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/565/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/532/23 Категорія: на ухвалу 	Федорець С.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       04 квітня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., 
за участю секретаря Зінченко Ю.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 березня 2023 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Звенигородська державна нотаріальна контора Черкаської області про визнання права власності на частку у спадковому майні в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, в мотивування якої зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько заявниці - ОСОБА_2 . Спадкоємцями після його смерті були його дружина - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та його діти - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 529 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини, кожному з них належить по 1/3 частці у спадковому майні як спадкоємцям першої черги за законом.
03 листопада 2004 року син спадкодавця ОСОБА_4 отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка розміром 1,85 га, розташованої на території Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Батьківщина Шевченка» села Моринці Звенигородського району Черкаської області в розмірі 0,095 відсотків.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 .
Вказує, що до дня смерті брата ОСОБА_4 між спадкоємцями ОСОБА_2 спору щодо спадкового майна не виникало, кожен у повній мірі міг користуватися та управляти майном, а з орендної плати за користування вищевказаної земельною ділянкою сплачував заявнику 1/3 частки орендної плати.
Після смерті ОСОБА_4 постала необхідність у офіційному визнані за нею права власності на вищевказане спадкове майно.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати право власності на 1/3 частку у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності на 1/3 частку земельної ділянки (паю), площею 1,8495 га, що розташована в межах Моринської сільської ради Звенигородського району, Черкаської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати недійсною частку розміром 1/1, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_4 ; зобов`язати реєстратора ДЗК внести зміни до Державного земельного кадастру в частині державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на вказану вище земельну ділянку площею; зобов`язати Державного реєстратора внести зміни до Державного реєстру речових прав в розділ за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна - 1494076171212, в частині реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, змінивши розмір частки з 1/1 на 2/3.
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 березня 2023 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Звенигородська державна нотаріальна контора Черкаської області про визнання права власності на частку у спадковому майні в порядку спадкування.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зі змісту заяви вбачається спір про право, оскільки заявник заявляє вимоги про встановлення факту, що має спірний характер.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи ухвалу суду незаконною, поставлену судом з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин у справі, просила її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона заявляє про встановлення факту належності їй 1/3 частки спадкового майна, яка вже належить їй по закону, однак на її частку не видано Свідоцтво про право на спадщину. 
Вказує, що такими вимогами не порушує спадкових прав інших двох спадкоємців - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Зазначає, що відсутні особи, до яких можна було б пред`явити позовні вимоги, оскільки після смерті ОСОБА_4 01 листопада 2022 року його спадкоємці до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталися та спадкова справа не відкривалася, тобто спадкоємці після смерті ОСОБА_4 їй невідомі.
Вказує, що Верховний суд у поставної від 18.05.2022 року у справі № 643/6123/16 роз`яснив, що у спорі існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. За відсутності цих елементів немає спору про право.
У даній справі за заявою ОСОБА_1 не існує конкретних осіб, які б перешкоджали в реалізації права.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Звертаючись до суду із даною заявою ОСОБА_1 вказувала, що вона є спадкоємцем за законом батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Після смерті батька залишилась спадщина у виді нерухомого майна: житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки розміром 1,85 га, розташованої на території Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також права на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Батьківщина Шевченка» села Моринці Звенигородського району Черкаської області в розмірі 0,095 відсотків. 
Іншими спадкоємцями за законом є дружина ОСОБА_3 та сини померлого - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть виданого 13 лютого 2003 року серії НОМЕР_1 (а.с. 46).
Спадщину після померлого батька на все вищевказане майно прийняв ОСОБА_4 , про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 листопада 2004 року, зареєстровано в реєстрі за №2795 (а.с. 51).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 47).
Відповідно до Витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) спадкова справа після смерті ОСОБА_4 станом на 10 лютого 2023 року заведена не була (а.с. 58).
У поданій заяві ОСОБА_1 вказує, що прийняла спадщину після смерті батька у порядку статті 549 ЦК УРСР, вступивши в управління та володіння спадковим майном.
При цьому, зазначає, що за життя брата ОСОБА_4 спору щодо спадкового майна між ними не було.
Однак, наразі їй необхідно оформити спадкові права належним чином, у зв`язку з чим вона звернулася з даною заявою до суду. 
При цьому, наголошує, що спору про право не існує, про спадкоємців брата ОСОБА_4 їй нічого невідомо.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51 сво 18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567 цс 18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».
Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Метою звернення із заявою про встановлення юридичного факту є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для прийняття спадщини.
Колегія суддів звертає увагу, що заявник не просить суд встановити певний юридичний факт, який впливає на її спадкові права, а просить визнати у порядку окремого провадження право власності на майно. 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заява не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки в даному випадку існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають нормам права, які підлягають застосуванню, і фактичним обставинам справи.
Як вбачається із матеріалів справи після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняв лише ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частина 2 статті 1220 ЦК України).
Отже, спадкоємці ОСОБА_4 можуть подати заяву про прийняття спадщини до 01.05.2023 року.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
У цій справі предметом заяви є визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька права власності на житловий будинок та земельну ділянку.
У разі належного встановлення відсутності спадкоємців ОСОБА_4 , в такому разі спір про право існує між ОСОБА_1 та Моринською сільською радою Звенигородського району Черкаської області. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задовольнити.
Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 березня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови складено 04 квітня 2023 року.

Судді: