Справа № 161/13885/22 	Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/550/23  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 травня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Боратинської сільської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2023 року,
                                          В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що як зоотехнік в складі бригади колгоспу ім. Чапаєва отримала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у якій з 18 жовтня 1985 року зареєстрована і проживає по даний час. Умовою надання житла було проведення повного капітального ремонту у зв`язку з аварійним станом житла, який відразу після вселення нею було проведено. 
Позивач зазначала, що з часу отримання вказаної квартири вона безперервно володіє та користується цим житлом. Документи, які були підставою для вселення у житло, не збереглися. Право власності на спірну квартиру ні за ким не зареєстровано, власник зазначеного об`єкта нерухомості невідомий. У комунальній власності та на балансі відповідача Боратинської сільської ради житловий будинок за вказаною адресою не перебуває, у переліку майна, що передавалося як правонаступнику відсутній. Крім того, житловий будинок також не перебуває у власності, господарському віданні чи оперативному управлінні Луцької районної державної адміністрації Волинської області, що позбавляє її можливості оформити право власності на квартиру. 
Позивач також вказувала, що вона є пенсіонером, іншого житла не має, з 1985 року зареєстрована та проживає у зазначеній квартирі, добровільно, відкрито, безперервно користується нею, проводила у ній ремонт, сплачує комунальні платежі, у будь-який інший спосіб у неї відсутня можливість реалізувати своє право на вищевказане житло, у зв`язку з чим вважає, що має право набути у власність спірну квартиру за набувальною давністю.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а мотивувальна частина рішення - зміні, із викладенням її в редакції цієї постанови та залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 у період з 06 липня 1973 року по 15 квітня 1992 року працювала в складі бригади колгоспу ім. Чапаєва Луцького району Волинської області, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с.13-15). Їй як зоотехніку вказаного колгоспу було надано житло, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у якій як зазначає позивач, вона з 18 жовтня 1985 року зареєстрована і проживає по даний час. Як вказувала позивач у позовній заяві, умовою надання житла було проведення повного капітального ремонту у зв`язку з аварійним станом житла, який відразу після вселення нею було проведено. Документи, які були підставою для вселення у житло, не збереглися.
З відповіді Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області № 814/1.19/2-22 від 15 вересня 2022 року слідує, що квартира АДРЕСА_2 у переліку майна, яке передавалося Боратинській сільській раді, як правонаступнику відсутня (а.с.16).
Будинок у АДРЕСА_3 у комунальній власності та на балансі Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області не перебуває. Квартира АДРЕСА_4 у будинку за вказаною адресою у комунальній власності та на балансі Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області не перебуває, що підтверджується відповіддю Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області № 747/1.19/2-22 від 26 серпня 2022 року (а.с.17). 
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади за відомостями відділу «Центр надання адміністративних послуг» Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 15 липня 1998 року по теперішній час (а.с.18).
Згідно з відповіддю Луцької районної військової адміністрації Волинської області № 2654/23/2-22 від 01 вересня 2022 року будинок АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 у цьому будинку у власності, господарському віданні чи оперативному управлінні Луцької районної державної адміністрації Волинської області не перебувають (а.с.19).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивувала тим, що вона з 1985 року зареєстрована та проживає у спірній квартирі, добровільно, відкрито, безперервно користується нею, проводила у ній ремонт, сплачує комунальні платежі, у будь-який інший спосіб у неї відсутня можливість реалізувати своє право на вищевказане житло, у зв`язку з чим має право набути у власність спірну квартиру за набувальною давністю відповідно до положень частин 1, 4 ст. 344 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач самоусунулася від доведення суду фактичних обставин справи, на яких ґрунтується заявлений позов, та від надання суду доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті. Жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог позивача – суду не було надано. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позову, проте, не може погодитися із мотивами, з яких суд виходив відмовляючи у позові.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами 1 та 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18).
З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.
Наведений правовий висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження №61-2924св21).
Як слідує з матеріалів справи та пояснень позивача ОСОБА_1 , право користування спірною квартирою вона набула на підставі, визначеній законом, а саме на підставі ст. 58 ЖК України, тобто на час перебування у трудових відносинах з колгоспом ім. Чапаєва Луцького району Волинської області їй було надано відомче житло.
Наведене свідчить про те, що у даному випадку користування позивачем жилим приміщенням не може бути підставою для виникнення у неї права власності на це майно за набувальною давністю, оскільки вона не заволоділа майном, а отримала його у користування на підставі визначеної законом процедури, у зв`язку з чим положення ст. 344 ЦК України до правовідносин, які виникли, не можуть застосовуватися.
Позивач була обізнана про те, що власником квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був колгосп ім. Чапаєва Луцького району Волинської області, та зі згоди якого позивач, як вона зазначає у своїх вимогах, проживала з 1985 року у цій квартирі, тому не можна вважати володіння позивачем квартирою добросовісним в розумінні ст. 344 ЦК України.
Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у позові з підстав самоусунення позивача від доведення суду фактичних обставин справи, на яких ґрунтується заявлений позов, та від надання суду доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином мотивувальну частину рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2023 року у цій справі необхідно змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, в решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Мотивувальну частину рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2023 року у цій справі змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.
В решті рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: