ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" травня 2023 р.           Справа№ 910/5221/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Михальської Ю.Б.
суддів:            Тищенко А.І. 
          Скрипки  І.М. 

секретар судового засідання: Колосовська А.Р.
за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 02.05.2023,

розглянувши апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 (повний текст складено 16.12.2022)
у справі № 910/5221/22 (суддя Картавцева Ю.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» 
про стягнення 1 791 845,07 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

          Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» (далі, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  (далі, відповідач) 1  791  844,16 грн заборгованості, що утворилася у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №15639к від 01.12.2019, з яких: 1  528  880,98 грн основної заборгованості, 103  880,07 грн пені, 144  632,05 грн інфляційних втрат, 14  451,06 грн 3% річних.
          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №15639к від 01.12.2019 в частині оплати поставленого позивачем товару.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5221/22 позов задоволено частково.
Закрито провадження у справі №910/5221/22 в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  150  000,00 основного боргу.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  (03039, м. Київ, проспект Науки, 8; ідентифікаційний код 32104254) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» (62332, Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Руська Лозова, вул. Польова, 11; ідентифікаційний код: 25470089) заборгованість за поставлену продукцію у розмірі 1  205 785 (один мільйон двісті п`ять тисяч сімсот вісімдесят п`ять) грн 89 коп., відсотки річні у розмірі 12 869 (дванадцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн 71 коп., інфляційні втрати у розмірі 108 154 (сто вісім тисяч сто п`ятдесят чотири) грн 46 коп., пеню у розмірі 29 636 (двадцять дев`ять тисяч шістсот тридцять шість) грн 97 коп. та судовий збір у розмірі 20     346 (двадцять тисяч триста сорок шість) грн 71 коп.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що наявними у матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами (видатковими та товарно-транспортними накладними) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару за Договором на загальну суму 1  509  785,89 грн, а не 1  528  880,98 грн, як стверджує позивач.
З огляду на відсутність первинних документів на підтвердження факту поставки товару на суму 19  095,09 грн, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Водночас, у зв`язку зі сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 150  000,00 грн (платіжне доручення №9266 від 01.08.2022) після пред`явлення позову позивачем у даній справі, провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу у розмірі 150  000,00 грн за висновками суду підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1  статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Разом із тим, у зв`язку зі сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 154  000,00 грн до пред`явлення позову позивачем, суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення 154  000,00 грн основного боргу.
Отже, за висновками суду, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 1 205  785,89 грн.
Водночас, за перерахунками суду, та враховуючи встановлений судом факт порушення грошового зобов`язання відповідачем, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 29  636,97 грн пені на підставі пункту 10.1. Договору, 108  154,46 грн інфляційних втрат та 12  869,71 грн 3% річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5221/22 повністю, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача суму основного боргу частково - у розмірі 357  516,42 грн, зменшити суму 3% річних та інфляційних втрат, а також відмовити у сумі пені в повному обсязі у зв`язку з форс-мажорними обставинами, вирішити питання про розподіл судових витрат (судового збору за подання позову), а також стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 40  316, 53 грн.
Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що суд першої інстанції при прийнятті рішення порушив норми процесуального права, принцип змагальності сторін, не врахував всіх обставин справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
За твердженнями скаржника на виконання умов Договору поставки у період з 20.08.2021 по 01.08.2022 відповідачем було сплачено суму в загальному розмірі 773  000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, доданими до відзиву на позовну заяву, з посиланням на номер та дату Договору. Також сума боргу була зменшена на розмір заліку зустрічних вимог у сумі 398  364,56 грн, який було проведено сторонами у період з 31.08.2021 по 31.12.2021. Однак, такі докази безпідставно не були взяті до уваги судом першої інстанції, а було враховано лише одне платіжне доручення на суму 150  000,00 грн. Судом також проігноровані доводи відповідача щодо неможливості прийняття до уваги як належних та допустимих доказів актів звіряння взаєморозрахунків.
Як стверджує відповідач, його заборгованість перед позивачем за Договором становить 357  516,42 грн.
Також скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції повинен зменшити суму 3% річних та інфляційних втрат, а також відмовити у стягнення пені в повному обсязі в зв`язку з форс-мажорними обставинами, існування яких підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

           06.04.2023 від позивача електронною поштою через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача із проханням залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.
У відзиві позивач наголосив на тому, що ТОВ «ЕКО»  у своїй апеляційній скарзі посилається на обставини, які судом першої інстанції були ретельно досліджені та надано відповідну правову оцінку.
Посилання скаржника не неправомірне взяття судом до уваги актів звірки взаєморозрахунків є безпідставними, оскільки місцевий господарський суд підтримав у рішенні позицію відповідача та не прийняв такі акти звірки як належний доказ на підтвердження факту поставок. Суд при прийнятті рішення керувався лише первинними документами, наявними в матеріалах справи. Акти звірки взяті судом до уваги як докази, що відображають рух коштів у бухгалтерському обліку сторін.
Позивач у відзиві звертає увагу на судову практику, яка стосується можливості прийняття судами до уваги актів звірки взаєморозрахунків як доказів у справі, а саме на постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №187/789/17.
Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача, які стосуються скасування штрафних санкцій у зв`язку з форс-мажорними обставинами, позивач зазначив, що відповідач у відповідності до пункту 7.2. Договору не повідомляв позивача про такі обставини та яким чином вони вплинули на неможливість сплати за товар згідно Договору. 
          27.04.2023 від відповідача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких відповідач наголосив на тому, що на підтвердження факту існування якоїсь іншої заборгованості, що виникла у давніший період, окрім тієї, на які позивач надав первинні бухгалтерські документи на суму 1  509  785,89 грн (видаткові та товарно-транспортні накладні за період з 03.08.2021 по 14.12.2021), позивачем надано не було. Тому суд першої інстанції документи, які надав відповідач до матеріалів справи на підтвердження погашення суми боргу в загальному розмірі 1  171  364,56 грн, безпідставно взяв до уваги лише частково, на суму 150  000,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги 

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5221/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) - ОСОБА_1, суддів: Шапрана В.В., Буравльова С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5221/22; справу №910/5221/22  призначено до розгляду на 12.04.2023, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5221/22.
01.03.2023 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду. 
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/306/23 від 30.03.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/5221/22 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 28.02.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу від 30.03.2023 справу №910/5221/22 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2023 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5221/22 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М., розгляд справи №910/5221/22 призначено на 02.05.2023.
У судовому засіданні 02.05.2023 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 02.05.2023, з`явилися представники позивача та відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду залишити без змін.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача суму основного боргу частково - у розмірі 357  516,42 грн, зменшити суму 3% річних та інфляційних втрат, а також відмовити у сумі пені в повному обсязі у зв`язку з форс-мажорними обставинами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

01.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  (відповідач, покупець) укладено Договір поставки №15639К (далі, Договір), відповідно до пункту 2.1. якого на умовах цього договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі Замовлення останнього та у відповідності до Специфікації, а покупець зобов`язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку та на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі.
Відповідно до пункту 8.1. Договору покупець оплачує поставлений постачальником товар на свій вибір у такі строки: по закінченню 60 календарних днів з дати поставки товару постачальником; по мірі реалізації товару кінцевому споживачу, не пізніше _-_ календарних днів з реалізації поставленого товару.
Договір набуває чинності з 01.12.2019 та діє до 31.12.2019 включно, а в частині виконаних зобов`язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання (пункту 12.1. Договору).
Разом з тим, пунктом 12.4. Договору визначено, що у випадку, якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору, визначеному пунктом 12.1. Договору, жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір припинити дію договору, даний договір вважається продовженим на один календарний рік на тих самих умовах. Сторони погодили, що у випадку підписання сторонами додаткових угод на продовження строку дії цього договору, умови цього пункту також будуть розповсюджуватися і на додаткові угоди на продовження строку дії договору.
Позивач зазначає, що на виконання умов укладеного Договору передав у власність відповідача товар на суму 1  528  880,98 грн, що підтверджується актами звірки взаємних розрахунків, видатковими та товарно-транспортними накладними, долученими до позовної заяви, однак такий товар відповідачем оплачений не був, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем наявна основна заборгованість за Договором у названій сумі. 
Враховуючи порушення грошового зобов`язання в сумі 1  528  880,98 грн, позивач просив суд також стягнути з відповідача 103  880,07 грн пені на підставі пункту 10.1. Договору, 144  632,05 грн інфляційних втрат та 14  451,06 грн 3% річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідач у відзиві на позовну заяву наголошував, що у період з 20.08.2021 по 01.08.2022 сплатив за Договором позивачу за поставлений товар 773  000,00 грн (копії платіжних доручень додані до відзиву), а також, що у період з 31.08.2021 по 31.12.2021 між сторонами у відповідності до пункту 8.3. Договору були укладені угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог за договором поставки №15639К від 01.12.2019 та договором про надання послуг №112-А19 від 01.12.2019 на загальну суму 398  364,56 грн.
Відтак, відповідач зазначає, що позивач необґрунтовано заявив до стягнення з нього суму основного боргу в розмірі 1  171  364,56 грн та нараховані на неї інфляційні втрати та 3% річних. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені відповідач просив відмовити, посилаючись на форс-мажорні обставини (військову агресію російської федерації проти України).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву позивача на неї, заперечень на відзив, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.
Відповідно до  статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві. 
Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Із наданих позивачем доказів (видаткових накладних та товарно-транспортних накладних), судом встановлено, що на виконання умов Договору, позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1  509  785,89 грн, що підтверджується видатковими накладними №3427 від 03.08.2021, №3428 від 03.08.2021, №3505 від 09.08.2021, №3506 від 09.08.2021, №3667 від 17.08.2021, №3668 від 17.08.2021, №3740 від 20.08.2021, №3742 від 20.08.2021, №3884 від 31.08.2021, №3885 від 31.08.2021, №3886 від 31.08.2021, №3887 від 31.08.2021, №3888 від 31.08.2021, №3889 від 01.09.2021, №3890 від 01.09.2021, №4038 від 07.09.2021, №4127 від 14.09.2021, №4128 від 14.09.2021, №4285 від 21.09.2021, №4286 від 21.09.2021, №4403 від 28.09.2021, №4404 від 28.09.2021, №4556 від 05.10.2021, №4557 від 05.10.2021, №4656 від 12.10.2021, №4657 від 12.10.2021, №4778 від 19.10.2021, №4780 від 19.10.2021, №4872 від 26.10.2021, №4988 від 02.11.2021, №4989 від 02.11.2021, №5077 від 09.11.2021 та товарно-транспортними накладними №3427 від 03.08.2021, №3428 від 03.08.2021, №3505 від 09.08.2021, №3506 від 09.08.2021, №3667 від 17.08.2021, №3668 від 17.08.2021, №3740 від 20.08.2021, №3742 від 20.08.2021, №3884 від 31.08.2021, №3885 від 31.08.2021, №3886 від 31.08.2021, №3887 від 31.08.2021, №3888 від 31.08.2021, №3889 від 01.09.2021, №3890 від 01.09.2021, №4037 від 07.09.2021, №4038 від 07.09.2021, №4127 від 14.09.2021, №4128 від 14.09.2021, №4285 від 21.09.2021, №4286 від 21.09.2021, №4403 від 28.09.2021, №4404 від 28.09.2021, №4556 від 05.10.2021, №4557 від 05.10.2021, №4656 від 12.10.2021, №4657 від 12.10.2021, №4778 від 19.10.2021, №4780 від 19.10.2021, №4872 від 26.10.2021, №4988 від 02.11.2021, №4989 від 02.11.2021, №5077 від 09.11.2021.
Зазначені видаткові та товарно-транспортні накладні містять найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість, та інші необхідні реквізити, тобто відповідають вимогам законодавства та у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними бухгалтерськими документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
Відтак, як вірно встановив суд першої інстанції, обставина поставки позивачем відповідачу товару згідно Договору на загальну суму 1 509 785,89 грн підтверджується належними доказами.
Місцевий господарський суд обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що сума основної заборгованості відповідача за Договором становить 1  528  880,98 грн та підтверджується актами звірки взаємних розрахунків за 3-ій та 4-ий квартали 2021 року, копії яких додані до позовної заяви.
Так, акт звірки не є первинним бухгалтерським документом, що відображає господарську операцію, а лише складається на підставі таких документів. Мета складання акта звірки, на відміну від первинного бухгалтерського документа (який має на меті відображення господарської операції) полягає у визначенні стану розрахунків між сторонами, виявленні боргу або його відсутності на підставі первинних документів.
Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні в матеріалах справи акти звірки взаємних розрахунків не є належними доказами на підтвердження факту поставки за Договором на вказану позивачем суму 1  528  880,98 грн, а не на суму 1 509 785,89 грн, яка підтверджується наявними у матеріалах справи первинними документами.
Відповідно до пункту 8.1. Договору покупець оплачує поставлений постачальником товар на свій вибір у такі строки: по закінченню 60 календарних днів з дати поставки товару постачальником; по мірі реалізації товару кінцевому споживачу, не пізніше _-_ календарних днів з реалізації поставленого товару.
Відтак, враховуючи, що датами поставки товару є дати підписання сторонами видаткових накладних, строк виконання зобов`язання з оплати поставленого за вищевказаними накладними товару є таким, що настав.
Відповідач, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі вказує на те, що у період з 20.08.2021 по 01.08.2022 сплатив позивачу 773 000,00 грн, а також, у період з 31.08.2021 по 31.12.2021 сторонами проведено залік зустрічних однорідних вимог за договором поставки №15639К від 01.12.2019 та договором про надання послуг №112-А19 від 01.12.2019 на загальну суму 398  364,56 грн.
Позивач, натомість, вказує, що всі оплати товару проводилися відповідачем без прив`язки до видаткових накладних, відтак, ТОВ «ЕКО» , починаючи з 2013 року, здійснювало хаотичні оплати поставок і всі вони були враховані при розрахунку загальної суми заборгованості та відображені у вищеназваних актах звірки за 3-ій та 4-ий квартали 2021 року, копії яких додані до позовної заяви.
Згідно частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Колегія суддів зазначає, що попри те, що акт звірки, як вказувалося вище, не є первинним бухгалтерським документом, він може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема, в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що акти звірки були підписані неналежною особою.
З цього приводу колегія зазначає, що акти звірки скріплені відтисками печаток Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "СВ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко", при цьому, доказів, які б підтверджували обставину того, що печатка була загублена, викрадена або в інший спосіб вибула з володіння відповідача, через що печаткою могла б протиправно скористатися не уповноважена Товариством особа, матеріали даної справи не містять.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновками місцевого господарського суду, що акти звірки, надані позивачем, є належними доказами, що відображають рух коштів у бухгалтерському обліку сторін.
Більше того, з актів вбачається, що вони містять реквізити первинних документів, за якими здійснювалися поставки (наприклад: реалізація товарів і послуг №4556, дебет 30 045,60; у свою чергу позивачем подано до суду копію видаткової накладної №4556 від 05.10.2021, яка підтверджує поставку товару на суму 30 045,60 грн), а також реквізити первинних документів, що підтверджують оплату вартості товару/зарахування зустрічних вимог (наприклад: платіжне доручення вхідне (38628 від 28.12.2021), кредит 20000,00; коригування боргу №593, кредит 38 639,24; у свою чергу, відповідачем до відзиву було додано, зокрема, платіжне доручення №38628 від 28.12.2021 на суму 20000,00 грн та угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, дата укладання: 31.12.2021, сума щодо якої здійснюється зарахування: 38 639,24 грн).
Сума початкового сальдо, яке відображає стан рахунку на початок відповідного періоду, відображена в підписаних сторонами актах звірки та відповідачем належними, допустимими та вірогідними доказами не спростована.
Враховуючи вищевикладене, при визначенні суми основного боргу за Договором, позивачем були враховані всі оплати вартості товару/угоди про зарахування зустрічних вимог, здійснені до 31.12.2021 включно, такі оплати й зарахування відображені в актах звірки, підписаних самим відповідачем, відповідно, такий порядок зарахування визнавався відповідачем.
Поряд із цим, відповідачем надано платіжні доручення №9266 від 01.08.2022 на суму 150 000,00 грн, №5378 від 23.02.2022 на суму 74  000,00 грн, №1271 від 14.01.2022 на суму 10  000,00 грн, №825 від 11.01.2022 на суму 30  000,00 грн, №261 від 05.01.2022 на суму 40  000,00 грн, які в графі «призначення платежу» містять посилання на Договір №15639К від 01.12.2019.
Колегія суддів зазначає, що у випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.
Відтак, оскільки у матеріалах справи відсутні інші первинні документи, аніж ті, що підтверджують суму основного боргу за Договором у розмірі 1 509 785,89 грн, враховуючи, що платіжні доручення №9266 від 01.08.2022, №5378 від 23.02.2022, №1271 від 14.01.2022, №825 від 11.01.2022, №261 від 05.01.2022 містять лише посилання на Договір без конкретизації періоду, за який здійснюється платіж, позивачем правомірно враховані дані оплати як сплату заборгованості за вищевказаними накладними в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові.
З огляду на викладене, у зв`язку зі сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 150  000,00 грн (платіжне доручення №9266 від 01.08.2022) після пред`явлення позову позивачем, провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу у розмірі 150  000,00 грн підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Разом із тим, у зв`язку зі сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 154    000,00 грн до пред`явлення позову позивачем, судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення 154  000,00 грн основного боргу.
Також, оскільки у матеріалах справи відсутні первинні документи на підтвердження факту поставки товару на суму 19  095,09 грн (1  528  880,98 грн - 1 509 785,89 грн), підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.
Відтак, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором поставки станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції становить 1  205  785,89 грн й позовні вимоги у цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції.
Доказів повного виконання грошового зобов`язання за вищепереліченими видатковими накладними матеріали справи не містять.
Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 103  880,07 грн пені, 144  632,05 грн інфляційних втрат та 14  451,06 грн 3% річних, суд першої інстанції дійшов висновку про їх часткове задоволення, з чим колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.
Судом встановлено, що відповідач свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої Договором та законом відповідальності.
Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).
Пунктом 10.1. Договору визначено, що у разі порушення сторонами договору строків виконання грошового зобов`язання, передбаченого цим Договором, винна сторона зобов`язана сплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на суму грошового зобов`язання, за кожен день прострочення.
Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Так, із наданого позивачем розрахунку пені вбачається, що ним здійснювалося нарахування пені за період з 14.02.2022 по 08.06.2022 щодо суми заборгованості 1  528  880,98 грн.
Суд першої інстанції вірно зазначив про необґрунтованість такого розрахунку, оскільки він здійснений відносно суми боргу 1  528  880,98 грн, тоді як документально підтвердженою сумою боргу є 1 509 785,89 грн, такий розрахунок не враховує часткових оплат, що були здійснені відповідачем у 2022 році та суперечить приписам частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, оскільки не враховує обмеження щодо нарахування пені в межах шестимісячного строку саме від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відтак, здійснивши арифметично вірний перерахунок пені з урахуванням викладеного вище, щодо сум боргу 8273,44 за період до 22.02.2022, щодо 193 190,28 грн - до 22.02.2022, щодо 127 463,72 грн - до 09.04.2022, щодо 41 873,10 грн - до 19.04.2022, щодо 22 713,84 грн - до 20.04.2022, щодо 962 286,97 грн - до 02.05.2022, щодо 4 026,42 грн - до 02.05.2022, щодо 8 430,42 грн - до 09.05.2022, щодо 5 553,36 грн - до 16.05.2022, щодо 28 570,14 грн - до 23.05.2022, щодо 10 514,34 грн - до 30.05.2022, щодо 144 353,58 грн - до 02.06.2022, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 103  880,07 грн пені підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 29  636,97 грн.
Також згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Із розрахунку, що міститься в позові, вбачається, що нарахування інфляційних втрат (за період лютий 2022 року - квітень 2022  року) та 3% річних   з (14.02.2022 по 08.06.2022) здійснювалося позивачем на суму 1  528  880,00 грн, тобто, так само, як і розрахунок пені, такий розрахунок не враховував документально підтвердженої суми основного боргу та часткових оплат.
Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням правильно визначеної суми основного боргу та за заявлені позивачем періоди, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 108  154,46 грн, а про стягнення 3% річних - у сумі 12  869,71 грн.
Щодо посилань відповідача на наявність форс-мажорних обставин, зумовлених військовою агресією та введенням на території України воєнного стану, як на підставу для звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 218 Господарського кодексу України   підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (стаття 617 Цивільного кодексу України).
Сторони не несуть відповідальності за невиконання договірних зобов`язань по даному Договору, якщо це сталося в результаті впливу обставин непереборної сили (форс-мажор) (пункт 11.1. Договору).
Відповідно до умов пункту 11.3. Договору сторона, яка не може виконати зобов`язання в результатів дії форс-мажору, зобов`язана в письмовій формі повідомити про це іншій стороні протягом 7 (семи) календарних днів. Виконання такою стороною зобов`язань за договором відкладається до тих пір, поки не зникнуть обставини непереборної сили. Якщо такі обставини тривають довше одного місяця, кожна сторона має право розірвати договір і жодна з них не має права вимагати від іншої сторони відшкодування збитків. Свідоцтво (довідка) ТПП або іншого, спеціально для цього уповноваженого органу, є належним доказом наявності обставин непереборної сили та тривалості їх дії.
Із аналізу наведених правових норм вбачається, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).
Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 від 30.11.2021 у справі №913/785/17, від 25.01.2022 у справі №904/3886/21. 
Відповідно до  статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»  форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Наразі строк дії режиму воєнного стану в Україні продовжений до 18.08.2023.
Сторона, яка посилається на вищезгадані обставини (військову агресію проти України), повинна довести, що саме  введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.
Так, відповідно до частини 1 статті 14-1  Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»  Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
Наразі Торгово-промислова палата України ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин та з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії воєнного стану, на сайті Торгово-промислової палати України розміщено загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин.
Зокрема, листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований «Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст. 14, 14-1  Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до  Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Разом з цим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.
13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що в період дії воєнного стану у разі порушення зобов`язань згаданий вище лист від 28.02.2022 можна роздрукувати із сайту ТПП України та долучати до повідомлення про форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання договірних зобов`язань у встановлений термін, для спроможності обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом. Також вказується, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом  ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.
З огляду на це, загальний лист ТПП України від 28.02.2022  №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією російської федерації проти України, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим). 
Суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.
Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
Вищенаведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Таким чином, сам по собі лист ТПП України від 28.02.2022  №2024/02.0-7.1 не засвідчує форс-мажорні обставини саме для спірних правовідносин, але у сукупності з доказами, наданими відповідачем, може їх підтверджувати.
Колегія суддів, відхиляючи посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, наголошує на тому, що відповідачем не надано належних та допустимих у розумінні статей  76,  77 Господарського процесуального кодексу України доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, як і не надано доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором.
Відтак, відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності у вигляді стягнення пені за невиконання договірних зобов`язань по даному Договору.
Стосовно посилань відповідача в апеляційній скарзі на наявність підстав для зменшення судом розміру пені та 3% річних, колегія суддів зазначає, що скаржником не наведено, а судом не встановлено у відповідності до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України наявності жодних виняткових обставин, які могли бути підставою для такого зменшення. Скаржником, при цьому, не доведено, що стягнення таких сум унеможливлює ведення господарської діяльності ТОВ «ЕКО» .
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Доводи апеляційної скарги відповідача фактично зводяться до переоцінки обставин, правильно встановлених судом першої інстанції. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).
Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість задоволених судом позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.
Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»  на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5221/22 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5221/22 залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» .
Матеріали справи №910/5221/22 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови складено та підписано 10.05.2023.

Головуючий суддя                                                            Ю.Б. Михальська 

Судді                                                                                А.І. Тищенко

                                                                                І.М. Скрипка