СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року                                      м. Харків                           Справа № 917/1093/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Лакіза В.В., суддя  Мартюхіна Н.О.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К", м. Київ, (вх. №166 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21 (суддя Іванко Л.А., ухвалене в м.Полтава, дата складення повного тексту – 09.12.2022р.) 
за позовом:  Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектор 2020", м.Полтава, 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К", м. Київ, 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Глобал Гарант",  м.Київ, ОСОБА_1 , Київська область, Баришівський район, с.Сезенків, 
про стягнення 21951,00грн.

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Вектор 2020" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про стягнення 21951,00грн. шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 21.05.2021р. о 16:05 год. у місті Полтава при заїзді з вулиці Половка, 64Д на територію підприємства позивача, сталась дорожньо - транспортна пригода за участю транспортного засобу тягач Volvo FH, д.р.н. НОМЕР_1 , з причіпом д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 . 
Вказане ДТП відбулось внаслідок протиправних дій водія ОСОБА_1 , який перебував у трудових правовідносинах з відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" та керував належним відповідачу транспортним засобом (автомобілем з причепом). 
В результаті ДТП було скоєно наїзд на ворота з механічним закриттям та відкриттям «Miller Technics 5000», які належать на праві приватної власності позивачу, та, як наслідок, завдано матеріальних збитків, які в силу приписів статей 1187, 1194 Цивільного кодексу підлягають стягненню з відповідача.
Рішенням господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектор 2020" 21951,00грн. збитків, 7600,00грн. витрат на професійну правничу допомогу, 2270,00грн. витрат зі сплати судового збору.
Відповідні висновки місцевого господарського суду з посиланням на положення статей 11, 22, 1172, 1187 Цивільного кодексу України мотивовані тим, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Одночасно апелянт звернувся з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим відповідачем доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Зокрема, апелянт зазначає, що наданий позивачем на підтвердження розміру спричинених матеріальних збитків звіт про оцінку майна від 15.06.2021р., складений суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Боро Полекс», не є належним доказом у даній справі, з тих підстав, що не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність». Крім того, до звіту було додано сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №683/16 від 05.09.2016р., строк дії якого закінчився 05.09.2019р., тобто ТОВ «Боро Полекс»  не мало відповідних повноважень щодо складення звіту про оцінку майна.
Апелянт також зазначає, що не є належним відповідачем у даній справі, з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність ТОВ «ЕПІЦЕНТР К», як власника транспортного засобу Volvo FH, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причепа KRONE SDP 27, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована ПрАТ «СК «Глобал Гарант», про що свідчать, відповідно, поліс №АР/5036581 від 16.11.2020р. та поліс №АР/4516211 від 27.07.2020р. 
Отже, враховуючи, що розмір завданих збитків позивачу не перевищував ліміту відповідальності передбаченого відповідними полісами, позивач був зобов`язаний звернутись з відповідним позовом до ПрАТ «СК «Глобал Гарант» для здійснення страхового відшкодування, проте, місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було надано оцінки вказаним обставинам.
Окрім викладеного, апелянт також не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7600,00грн.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.02.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" на рішення господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21; встановлено сторонам у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України) з дня вручення даної ухвали; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів  з дня вручення даної ухвали; ухвалено розпочати розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" на рішення господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21 з 14.02.2023р. без повідомлення учасників справи.
24.02.2023р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№2224), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К", рішення господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21 залишити без змін.

Згідно з частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з частиною 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення поштового зв`язку, копію ухвали Східного апеляційного господарського суду від 13.02.2023р. отримано позивачем 24.02.2023р.
Клопотання від позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.
За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.
В ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ВЕКТОР 2020» на праві приватної власності належать ворота з механічним закриттям та відкриттям «Miller Technics 5000», що розташовані за адресою: вул. Половка, 64Д, м.Полтава, що підтверджується Витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 30.04.2020р. №207905935, від 06.07.2020р. №215051741 та №215045124 (т.1 а.с.92-93, 94-95).

21 травня 2021 року о 16 год. 05 хв. у м. Полтаві на заїзді з вул. Половка, 64Д на територію ТОВ «ВЕКТОР 2020» сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу тягач Volvo FH, д.р.н. НОМЕР_1 , з причіпом KRONE SDP 27 д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . 
Дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок того, що водій не врахував дорожньої обстановки, не дотримався бокового інтервалу та здійснив наїзд на ворота з механічним закриттям та відкриттям «Miller Technics 5000», які належать на праві приватної власності ТОВ «ВЕКТОР 2020».
За наслідками ДТП складено протокол про адміністративне правопорушення Серії ДПР18 №192612 від 21.05.2021р. (т.1 а.с.16-17).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 15.11.2014р. (загальний вантажний сідловий тягач – Е, Volvo FH, д.р.н. НОМЕР_1 ) та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 18.08.2010р. (напівпричіп н/п – Бортовий Тентований - Б, KRONE SDP 27, д.р.н. НОМЕР_2 ) належать ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» (т.1 а.с.26-27).
Постановою Київського районного суду м. Полтави від 11.06.2021 року у справі № 552/2744/21 визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП, яка набрала законної сили.
Також, у вказаній постанові судом встановлено, що винуватець ДТП, на момент його скоєння перебував з ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» у трудових відносинах і виконував свої трудові (службові) обов`язки. Цією ж постановою було встановлено, що винуватець ДТП не врахував дорожньої обстановки, не дотримався бокового інтервалу та скоїв наїзд на ворота позивача, у зв`язку із чим, ворота з механічним закриттям та відкриттям «Miller Technics 5000» отримали механічні пошкодження та завдання матеріальних збитків.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З метою визначення розміру завданих матеріальних збитків, на замовлення позивача - ТОВ «ВЕКТОР 2020», суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Боро Полекс» було проведено незалежну оцінку матеріального збитку невід`ємних поліпшень (в`їзних воріт) та надано звіт про оцінку майна від 15.06.2021р., згідно якого розмір збитків становить 18951,00грн. (т.1 а.с.30-45).

Матеріалами справи також підтверджується, що цивільно-правова відповідальність ТОВ «ЕПІЦЕНТР К», як власника транспортного засобу Volvo FH, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причепа KRONE SDP 27, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована ПрАТ «СК «Глобал Гарант», про що свідчать, відповідно, поліс №АР/5036581 від 16.11.2020р. та поліс №АР/4516211 від 27.07.2020р. (т.1 а.с.65-66).
24.04.2021р. позивачем - ТОВ «ВЕКТОР 2020» було направлено на адресу ПрАТ «СК «Глобал Гарант» заяву на виплату страхового відшкодування та 25.05.2021р. повідомлення від потерпілої особи про настання дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.с.100,101-110).
Проте, відповіді на вказану заяву страховою компанією надано не було, як і не було проведено страхового відшкодування, у зв`язку із чим, 02.07.2021р. позивачем - ТОВ «ВЕКТОР 2020» було направлено на адресу відповідача - ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» лист №02/07, в якому просив письмово повідомити про строки виплати страхового відшкодування в розмірі 18951,00грн. та відшкодування витрати на проведення дослідження в сумі 3000,00грн. (т.1 а.с.111).
З огляду на те, що відповідачем - ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» не було в добровільному порядку відшкодовано матеріальні збитки завдані нерухомому майну позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини працівника відповідача, 06.07.2021р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Вектор 2020" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про стягнення збитків в сумі 21951,00грн.
Рішенням господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у даній справі позов задоволено повністю, з підстав викладених вище (т.2 а.с.30-36). 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що частиною 2 вказаної статті передбачено, що збитки визначаються як втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); як доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, підставою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків є повний склад правопорушення, як-то: неправомірна (протиправна) діяльність (бездіяльність) учасника господарських відносин; збитки, як результат такої діяльності; причинний зв`язок між неправомірною (протиправною) діяльністю (бездіяльністю) учасника господарських відносин та збитками; вина учасника господарських відносин.
Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.
Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Тлумачення частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019р. у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018р. у справі №910/14685/17.

Колегія суддів зазначає, що відповідач на момент дорожньо-транспортної пригоди володів транспортним засобом тягач Volvo FH, д.р.н. НОМЕР_1 , з причіпом KRONE SDP 27 д.р.н. НОМЕР_2 , використання, зберігання або утримання яких створює підвищену небезпеку, та фактично використовував їх у своїй господарській діяльності, а водій   ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував трудові обов`язки, тому саме відповідач, як роботодавець, повинен відшкодувати шкоду, завдану його працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків джерелом підвищеної небезпеки згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України.
Дана правова позиція підтверджується висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 18.02.2020р. у справі № 908/807/18.

Відшкодування збитків можливо лише за наявності складу правопорушення, до якого входять наступні елементи: протиправна поведінка, наявність збитків, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та спричиненням збитків, вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.
У даній справі протиправна поведінка та вина ОСОБА_1 у скоєнні ДТП, внаслідок якої були спричиненні пошкодження воріт з механічним закриттям та відкриттям «Miller Technics 5000», які належать на праві приватної власності позивачу - ТОВ «ВЕКТОР 2020», встановлена постановою Київського районного суду м. Полтави від 11.06.2021 року у справі № 552/2744/21, яка набрала законної сили (т.1 а.с.28).
Причинний зв`язок полягає в тому, що внаслідок скоєння ДТП працівником відповідача - ОСОБА_1 , ворота з механічним закриттям та відкриттям «Miller Technics 5000», які належать на праві приватної власності ТОВ «ВЕКТОР 2020», отримали механічні пошкодження. Відтак, матеріалами справи підтверджена наявність усіх елементів складу правопорушення.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.
При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2020р. у справі № 755/7666/19.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що вартість робіт, необхідних для відновлення пошкодженого внаслідок ДТП нерухомого майна, була визначена суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Боро Полекс», компетенція якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності від 05.09.2016р. №683/16, виданим Фондом державного майна України.
За результатами проведеної незалежної оцінки матеріального збитку невід`ємних поліпшень (в`їзних воріт) ТОВ «Боро Полекс» надано звіт про оцінку майна від 15.06.2021р., згідно якого розмір збитків становить 18951,00грн. (т.1 а.с.30-45).
Вартість послуг експерта за проведене дослідження складає 3000,00грн., та була сплачена позивачем платіжним дорученням №96 від 24.06.2021р., копія якого додана до позовної заяви (т.1 а.с.29).
Судова колегія зауважує, що чинність сертифікату суб`єкта оціночної діяльності №1098/20 від 15.12.2020р. на момент проведення оцінки підтверджується наказом Фонду державного майна України №1120 від 01.07.2021р. «Про анулювання сертифікату суб`єкта оціночної діяльності від 15.12.2020р. №1098/20», який було прийнято на підставі заяви самого суб`єкту оціночної діяльності (т.1 а.с.87).
Оскільки оцінка була проведена 15.06.2021р., а сертифікат суб`єкта оціночної діяльності було анульовано 01.07.2021р. (тобто, через два тижні після проведення оцінки), доводи апелянта про те, що ТОВ «Боро Полекс» не мало відповідних повноважень щодо складення звіту про оцінку майна є безпідставними.

Щодо доводів апелянта про те, що він не є належним відповідачем у даній справі з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність ТОВ «ЕПІЦЕНТР К», як власника транспортного засобу Volvo FH, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причепа KRONE SDP 27, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована ПрАТ «СК «Глобал Гарант», отже враховуючи той факт, що розмір завданих збитків позивачу не перевищував ліміту відповідальності передбаченого відповідними полісами, позивач був зобов`язаний звернутись з відповідним позовом до ПрАТ «СК «Глобал Гарант» для здійснення страхового відшкодування, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 29.03.2018р. у справі №911/2589/17, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 Цивільного кодексу України підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
З огляду на те, що у даній справі виникли деліктні, а не договірні зобов`язання з відшкодування майнової шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, доводи апелянта щодо його статусу як неналежного відповідача є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги не надання відповідачем доказів на спростування обставин доведених позивачем, ненадання відповідачем свого контрозрахунку розміру понесених позивачем збитків, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди (збитків) у розмірі 21951,00грн. 

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи місцевим господарським судом позивачем було заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7600,00грн.
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Окрім того, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009р., пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006р., пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р., пункті 268 рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014р., заява N 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Отже, однією з необхідних умов відшкодування судових витрат є встановлення такої обставини як їх фактичне понесення заявником.
Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, в якій зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судова колегія також зауважує, що судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статтях 4, 13, 14, 15 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Враховуючи статтю 28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатом Шейка Русланом Володимировичем підтверджуються договором про надання правової допомоги від 24.05.2021р. №24/05/21 (т.1 а.с.8-10).
До матеріалів справи також долучено належним чином засвідчену копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія №1234 від 15.06.2012, згідно якого Шейка Руслан Володимирович має право на заняття адвокатською діяльністю (т.1 а.с.11).
На виконання умов вищевказаного договору відповідачем було сплачено 7600,00грн., за правову допомогу, що підтверджується платіжним дорученням №98 від 02.07.2021р. (т.1 а.с.15).
Судова колегія зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а саме: копія договору про надання правової допомоги від 24.05.2021р. №24/05/21; копія звіту про надання правової допомоги від 01.07.2021р.; копія акту приймання – передачі наданих послуг від 01.07.2021р. до договору про надання правової допомоги; копія платіжного доручення №98 від 02.07.2021р., в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018р. у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018р. у справі №910/2170/18.
З огляду на вищевикладене, враховуючи характер спору, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, час, витрачений адвокатом на виконання робіт, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в господарському суді першої інстанції 7600,00грн.

Судова колегія зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішенням господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Полтавської області від 15.11.2022р. у справі №917/1093/21 залишити без змін.
Повний текст постанови складено  10 травня 2023р. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя                                                                    О.В. Плахов

Суддя                                                                                           В.В. Лакіза  

Суддя                                                                                           Н.О. Мартюхіна