ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2023 р. 	Справа № 440/1732/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2022, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 25.04.22  по справі № 440/1732/22
за позовом               ОСОБА_1  
до              Державної служби України з безпеки на транспорті ,              Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті                      
про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (надалі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі по тексту – перший відповідач), Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі по тексту – Відділ державного нагляду з безпеки на транспорті, другий відповідач), в якому,  просив суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №190164 про стягнення з ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу розмірі 17000,00 грн за порушення абз. 15 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»;
- стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу адвоката.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірна постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190164 від 14.01.2022 на підставі абз. 15 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" у розмірі 17000 грн є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем при її складанні не враховано специфіки вантажу (зерно пшениці), який є подільним та може змінювати розподіл навантаження  на осі транспортного засобу під час руху. Також вважає, що за відсутності затвердженої методики зважуваня великогабаритного транспорту із рідким вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на осі транспортного засобу в русі, результати вимірювання, здійснені працівниками першого відповідача, не можна вважати достовірними, зважаючи на неможливість встановлення точного показника навантаження на кожну з осей.
Крім того, зазначив, що оскаржувана в порушення вимог ст. 283 КУпАП не містить опису обставин, установлених під час розгляду справи, зокрема відомостей про габарити вантажу, навантаження на осі, а також інформації про територіальне значення дороги, по якій рухався автомобіль.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (просп. Перемоги, буд.14, м.Київ, код ЄДРПОУ 39816845), Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Європейська, 155, м.Полтава, Полтавська область) про визнання протиправною та скасування постанови, відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 по справі № 440/1732/22 скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою незазначення відповідачем в оскаржуваній постанові відомостей про вагу транспортного засобу, яка, водночас, відповідно до акту № 0064651 від 14.11.2021 становить 40,62 т, що відповідає допустимим параметрам, встановленим п. 22.5 Правил дорожнього руху України. Крім того, за відсутності параметру ваги транспортного засобу неможливо перевірити правильність визначення відповідачем відсоткового відношення перевищення навантаження, зазначеного в постанові.
Також вказує, що зі змісту оскаржуваної постанови неможливо встановити прилад, який було використано відповідачем при проведенні габаритно-вагового контролю, а надане до суду першої інстанції свідоцтво про повірку не дозволяє стверджувати, що обладнанням саме такого типу, як зазначено у свідоцтві, було зважено транспортний засіб позивача в момент проведення перевірки.
Окремо зазначив, що судом проігноровано твердження позивача про недотримання відповідачем вимог ст. 286 КУпАП при винесенні спірної постанови, а також не зазначено конкретну частину ст. 132-1 КУпАП, яка була порушена позивачем.
Пославшись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.04.2022 у справі № 540/383/21, вказав, що за відсутності замірів відстаней між осями неможливо встановити, що осі транспортного засобу є саме одиночними та як наслідок встановити факт перевантаження на вісь. Разом з цим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідач, встановлюючи факт перевищення вагових параметрів транспортного засобу позивача, не здійснив при цьому відповідних замірів відстаней між осями автомобіля. 
Зауважив, що з урахуванням специфіки вантажу (зерна пшениці), що є сипучим, його закріплення (фіксування у статичному стані) в кузові транспортного засобу є неможливим в силу фізичної природи. Під час руху вантаж зсувається, змінюючи обсяг навантаження на ту чи іншу частину транспортного засобу, що виключає можливість точного вимірювання його ваги за технологією, передбаченою для твердого вантажу. 
Також стверджує, що відповідач в порушення п. 26 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі – Порядок № 1567) розглянув справу про накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу, за відсутності доказів належного повідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив ОСОБА_1 права бути присутнім під час розгляду справи щодо нього та подавати докази на захист своєї позиції.
Другий відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, заперечуючи проти її задоволення, наполягав на правомірності оскаржуваної постанови та відсутності в діях працівників Відділу державного нагляду з безпеки на транспорті порушень вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та інших нормативно-правових актів, регламентуючих діяльність відповідача. Повідомив, що зважування транспортного засобу проводилось на автоматичному приладі, придатність якого підтверджується сертифікатом відповідності. Про дату, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином, шляхом направлення відповідного повідомлення рекомендованим поштовим відправленням за адресою реєстрації ОСОБА_1 , як суб`єкта підприємницької діяльності, яке він отримав 13.01.2022, що підтверджується відомостями з сайту АТ «Укрпошта» за відстеженням відправлення з трек-кодом 3602023835607.
Перший відповідач, в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 по справі №440/1732/22 - без змін. Зазначив, що посадовими особами Укртрансбезпеки, відповідно до процедури здійснення державного контролю, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 "Про затвердження Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті" (далі – Порядок № 1567) та Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30 (далі – Правила проїзду № 30), здійснено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки RENAULT PREMIUM, державний номерний знак НОМЕР_2 , за наслідками якого виявлено перевищення нормативно вагових параметрів - навантаження на одиночну вісь – 13,06 тон при нормативно допустимому – 11,0 тон, за відсутністю відповідного дозволу, що підтверджується складеними інспекторами документами – актом про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 0064651 від 14.11.2021, довідкою про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 0055151 від 14.11.2021 та актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №318265 від 14.11.2021. Зі змістом акту №318265 від 14.11.2021 водій транспортного засобу був ознайомлений, однак від підпису та надання пояснень відмовився, про що зроблено відповідну відмітку в акті. 
З огляду на відсутність у водія вказаного транспортного засобу дозволу, передбаченого приписами п. 4 Правил проїзду № 30, наполягав на правомірності винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190164 від 14.01.2022, якою відповідно до ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" застосовано до позивача адміністративно-господарський-штраф в розмірі 17000 грн.
Доводи позивача про відсутність в оскаржуваній постанові відомостей про вагу транспортного засобу та загальну масу вантажу, що на думку останнього, не дозволяє вирахувати відсоток перевищення та, як наслідок, підтвердити вчинення позивачем правопорушення, вважає неприйнятними, оскільки, оскаржувана постанова в повній мірі відповідає встановленим вимогам та містить усю передбачену додатком 5 до Порядку № 1567 інформацію, при цьому, вказані відомості належним чином зафіксовані в матеріалах проведеної рейдової перевірки та відображені у вищеперлічених документах, а також в чекі про результати зважування № 52145 від 14.11.2021.
Посилання апелянта на відсутність належних доказів на підтвердження здійснення зважування справним приладом за наявністю сумнівів щодо правильності здійснених на його основі розрахунків та висновків, вважає необґрунтованим, оскільки наданим до суду свідоцтвом про повірку від 27.04.2021 № П40М03904521, чинним до 26.04.2022, встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ OIML R134-1EN:2010, що доводить здійснення зважування транспортного засобу позивача на габаритно-ваговому комплексі, який утримується в робочому стані та відповідає законодавству в сфері стандартизації, метрології та сертифікації. Зауважив, що зважування проводилось з урахуванням законодавчо визначеної похибки вагового комплексу.
Стверджує, що відсутність відомостей про виміряні відстані між осями, що не перевищують нормативно визначені габаритні параметри, жодним чином не впливає на факт виявлення порушення вагових норм та не спростовує допущене перевищення навантаження на вісь транспортного засобу, оскільки в довідці № 0055151 від 14.11.2021 про результати здійснення габаритно-вагового контролю зазначено, що за типом транспортний засіб позивача є двовісним автомобілем (тягач) з трьохвісним напівпричепом, що свідчить про наявність у тягача двох одиночних осей (вісі 1-2) та строєної осі у напівпричепа (вісь 3-5).
Посилання позивача на неврахування судом першої інстанції сипучості вантажу, що перевозився, вважає неприйнятним, оскільки  нормами чинного законодавства, зокрема, Закону  України “Про автомобільний транспорт” та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі – Правила №363), не передбачено жодних винятків для автомобільних перевізників в частині надання останнім можливості здійснювати перевезення подільних (у тому числі, сипучих вантажів) з перевищенням встановлених вагових параметрів.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення прав ОСОБА_1 внаслідок розгляду справи без його участі, наголосив, що другим відповідачем на адресу позивача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, завчасно, 06.01.2022, направлялося повідомлення про призначення розгляду справи на 14.01.2022, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами. Натомість, позивач не скористався наданим йому законом правом взяти участь у розгляді справи та надати свої заперечення та/або пояснення.
Враховуючи наведене, стверджує, що факт вчинення позивачем порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт в частині перевищення допустимих вагових параметрів транспортного засобу (перевантаження на осі транспортного засобу) та наявність підстав для застосування до нього адміністративно-господарського штрафу за допущене порушення доведено належними, допустимими та достатніми доказами, наданими до матеріалів справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2021 у пункті габаритно-вагового контролю а/д Н-14 75+812 посадовими особами Центрального міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Кіровоградської області проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт та габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки RENAUT, д.н. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 .
За результатами перевірки складено акт від 14.11.2021 № 318265 про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, відповідно до якого під час перевірки виявлено перевезення вантажу згідно з ТТН № 043720 від 18.07.2021 з перевищенням встановлених вагових параметрів на 18,72% без відповідного дозволу, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий уповноваженим органом, чим порушено п. 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2021 № 1306, відповідальність за що передбачена абз. 15 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Окрім того, за результатами габаритно-вагового контролю складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 14.11.2021 №0064651, в якому зафіксовано фактичне навантаження на строєну вісь 40,62 т при нормативно допустимому 40 т.
Відповідно до довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 0055151 від 14.11.2021 встановлено результати вагового контролю навантаження на кожну з осей, які становлять: 1 вісь 6,48 т; 2 вісь 13,06 т; 3 вісь 7,02 т; 4 вісь 6,82 т; 5 вісь 7,24 т; повна маса транспортного засобу - 40,62 т.
Вказані матеріали передані для розгляду в орган державного контролю за місцезнаходженням автомобільного перевізника, тобто відповідачу.
14.01.2022 за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт в.о начальника відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті Чепуренко М.І. виніс постанову №2190164 про застосування адміністративного-господарського штрафу, якою до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн за порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абзацом 15 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Не погоджуючись із постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності відповідачами належними та допустимими доказами факту вчинення позивачем порушення вимог статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" в частині здійснення перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень без отримання спеціального дозволу та, як наслідок, правомірності застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу на підставі абзацу п`ятнадцятого частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Судом враховано, що відсутність методики зваження автомобілей, що перевозять неподільний вантаж, не є підставою для невнесення плати за проїзд автомобільними дорогами власниками транспортних засобів, у яких габаритні або вагові параметри перевищують нормативно допустимі показники, та не звільняє перевізників від відповідальності за перевищення таких параметрів. 
За висновками суду водій, який здійснює вантажні перевезення, зокрема сипучого вантажу, автомобільним транспортом зобов`язаний дотримуватись встановлених правил, з метою уникнення порушень законодавства про автомобільний транспорт та створення небезпеки для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.
З огляду на долучення до відзиву на позовну заяву свідоцтва ДП "Київоблстандартметрологія" про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №П40М03904521 від 27.04.2021, чинного до 26.04.2022, на вагове обладнання, за допомогою якого проводився ваговий контроль позивача, чим підтверджено його придатність до застосування, судом відхилено посилання позивача на відсутність доказів утримання вагового обладнання в робочому стані.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту, відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, врегульовано положеннями Закону України від 5 квітня 2001 року № 2344-III “Про автомобільний транспорт”, з змінами і доповненнями (далі - Закон № 2344-III).
Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування (частина 4 статті 6 Закону № 2344-III).
До повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, серед іншого віднесено здійснення: державного нагляду і контролю за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контролю за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів (частини 6, 7 статті 6 Закону № 2344-III)
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11 лютого 2015 року затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Підпунктами 2, 15, 27, 54, 58, 62 пункту 5 даного Положення передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється; здійснює інші повноваження, визначені законом.
Згідно з пунктом 8 вказаного Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами, а також диспетчерського контролю за роботою автомобільних перевізників визначена Порядком № 1567.
Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансінспекція, її територіальні органи - управління в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські, районні управління.
Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26 червня 2015 року «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» установлено, що правонаступником майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є Державна служба з безпеки на транспорті та утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, управління Укртрансбезпеки у Полтавській області.
Відповідно до пункту 2 Наказу Державної служби України з питань безпеки на транспорті № 340 від 09.09.2020 року "Про упорядкування структури Укртрансбезпеки", реорганізовано шляхом злиття Управління Укртрансбезпеки у Харківській області, Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області та Управління Укртрансбезпеки у Сумській області в Слобожанське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки та утворено відділи державного контролю за безпекою на транспорті та відділи надання адміністративних послуг у Харківській, Полтавській, Сумській областях у Слобожанському міжрегіональному управлінні Укртрансбезпеки.
Отже, з огляду на викладене, Відділ державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті під час здійснення своїх повноважень діє як суб`єкт владних повноважень, якому надано повноваження щодо здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням перевізниками законодавства про автомобільний транспорт.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 1567 державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з пунктом 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Пунктом 15 Порядку № 1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, серед іншого: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»  документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону України «Про автомобільний транспорт».
В пункті 16 Порядку № 1567 серед іншого встановлено, що під час проведення рейдової перевірки можливе здійснення габаритно-вагового контролю.
Відповідно до пункту 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Так, з матеріалів справи вбачається, що Центральним міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки Кіровоградської області складено акт № 318265 від 14.11.2021 про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, відповідно до якого під час перевірки виявлено перевезення вантажу автомобілем RENAULT Premium, д.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , з перевищенням встановлених вагових законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20 % при пересуванні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу. Також зафіксовано: фактичне навантаження на одиночну вісь – 13,06 т, відсоток перевантаження - 18,72%.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог частини першої та другої статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків (частина четверта статті 48 Закону № 2344-III).
Відповідно до абзацу 15 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10 відсотків, але не більше 20 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Слід зазначити, що обов`язок отримати дозвіл на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, а також внести плату за проїзд такого великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування покладається на перевізника.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.
Згідно з частиною 1 статті 33 Закону 2344-ІІІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Наявною в матеріалах справи копією товарно-транспортної накладної № М-0305 підтверджується, що автомобільним перевізником є ФОП Наливайський, а перевезення здійснювалося транспортним засобом RENAULT Premium, д.н. НОМЕР_2 , власником якого є позивач (свідоцтво про реєстрацію ТЗ а.с. 17), отже, останній є автомобільним перевізником в розумінні Закону № 2344-III та у разі недотримання законодавства про автомобільний транспорт буде нести адміністративно-господарську відповідальність.
Процедуру взаємодії посадових осіб Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів (далі - посадові особи Укртрансінспекції), працівників відповідних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху (далі - відповідні підрозділи МВС), а також служб автомобільних доріг в Автономній Республіці Крим, областях та м. Севастополі та підприємств, визначених у встановленому законодавством порядку (далі - служби автомобільних доріг), під час організації та проведення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (далі - транспортні засоби) під час проїзду автомобільними дорогами загального користування визначено Порядком № 1007/1207.
Згідно з пунктом 4 даного Порядку № 1007/1207 посадові особи Укртрансінспекції під час здійснення габаритно-вагового контролю, серед іншого, визначають місця проведення габаритно-вагового контролю за погодженням з відповідним підрозділом МВС відповідно до вимог Порядку здійснення габаритно-вагового контролю; розробляють та погоджують з відповідними підрозділами МВС, службами автомобільних доріг графіки роботи пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт зі зважування транспортних засобів; видають довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю (додаток 1); складають акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів та визначають суму плати за проїзд за формулою розрахунку відповідно до пунктів 30 - 31 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю; при здійсненні габаритно-вагового контролю перевіряють у водіїв великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів наявність дозволів на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, оформлених та виданих в установленому законодавством порядку. Пунктами 5 6 даного Порядку регламентовано повноваження працівників підрозділів МВС та Служби автомобільних доріг.
Здійснення габаритно-вагового контролю регламентовано Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 (далі – Порядок № 879).
Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху; робота пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт із зважування транспортних засобів забезпечується службами автомобільних доріг в Автономній Республіці Крим, областях та м. Севастополі і підприємствами, визначеними в установленому законодавством порядку.
Виходячи зі змісту пунктів 16, 18, 19 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль на стаціонарних пунктах включає документальний, попередній та/або точний контроль, на пересувних - документальний, точний контроль. За результатами точного габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця його проведення. Під час проведення габаритно-вагового контролю Укртрансбезпека або її територіальні органи керуються методикою, затвердженою Мінекономрозвитку.
Відповідно до пункту 3 Правил проїзду № 30, транспортний засіб з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил дорожнього руху) в редакції, що дліяла станом на час виникнення спірних правовідносин, передбачено що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.
Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.
З наявної в матеріалах справи постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №190164 від 14.01.2022 вбачається, що до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф на підставі абзацу 15 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III за здійснення перевезення вантажів з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 10% до 20% без відповідного дозволу.
Так, відповідно до довідки № 0055151 від 14.11.2021 про результати здійснення габаритно-вагового контролю, складеною посадовою особою Укртрансбезпеки, що проводила габаритно-ваговий контроль та оператором вагового комплексу, акту № 0064651 від 14.11.2021 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та акту проведення перевірки № 318265 від 14.11.2021, за результатами вимірювання вагових параметрів автомобіля марки транспортного засобу RENAUIT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_2 , встановлено перевищення транспортним засобом встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, а саме: навантаження на одиничну вісь ТЗ – 13.06 т, при допустимих 11 т.
Колегія суддів зазначає, що під час встановлення наявності або відстуності факту перевищення допустимого навантаження на одиничну вісь ТЗ ключовою обставиною, яка підлягає з`ясуванню є саме віднесення такої осі до одиничних, здвоєних або строєних.
При цьому, як вказано вище, осі транспортного засобу є здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м (пункт 22.5 ПДР), відтак важливим є встановлення відстані між осями транспортного засобу позивача.
Разом з цим, при дослідженні вказаного акту № 0064651 від 14.11.2021 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів колегією суддів встановлено, що при його складанні відповідальними особами не заповнено пункт 9 «Відстані між осями».
Не містять відомостей про відстані між осями транспортного засобу RENAUIT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_2 й інші надані до матеріалів справи документи, які були складені за результатами проведення вагового контролю вказаного автомобіля.
Наявний в маатеріалах справи талон зважування, сформований пересувним пунктом вагового контролю, також не містить позначень щодо автоматичного визначення приладом виду осей (одиничні, здовоєні чи строєні).
Отже, за відсутності замірів відстаней між осями не можливо встановити, що осі транспортного засобу є саме одиночними та як наслідок встановити факт перевантаження на вісь.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 28.04.2022 у справі № 540/383/21.
Доводи першого відповідача про те, що відсутність відомостей про виміряні відстані між осями, жодним чином не впливає на факт виявлення порушення вагових норм та не спростовує допущене перевищення навантаження на вісь транспортного засобу, обґрунтовані посиланням на зміст довідки № 0055151 від 14.11.2021, в якій вказано, що за типом транспортний засіб є двовісним автомобілем (тягач) з трьохвісним напівпричепом, що свідчить про наявність у тягача двох одиночних осей (вісі 1-2) та строєної осі у напівпричепа (вісь 3-5), колегія суддів відхиляє, оскільки без заміру відстані між осями вказані обставини не можуть бути встановлені.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з цим, як визначено частиною першою цієї статті, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. 
На підставі вищевикладеного, враховуючи ненадання відповідачем ані до суду першої, ані апеляційної інстанцій доказів чи пояснень з приводу того, яким чином було встановлено, що вісі автомобіля (тягача), який належить позивачу є одиночними, що в силу наведених вище приписів є обов`язковим при встановленні факту перевантаження на такі осі, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачами не доведено належними та допустимими доказами факту вчинення позивачем порушення вимог статті 48 Закону № 2344-III  в частині здійснення перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень без отримання спеціального дозволу. 
Доводи апелянта про те, що незазначення відповідачем в оскаржуваній постанові загальної ваги транспортного засобу ставить під сумнів її законність, не доводять наявність порушення з боку відповідача при складенні спірної постанови, оскільки підставою для застосування до ОСОБА_1 адміністративного-господарського штрафу відповідно до абз. 15 ч.1 ст. 60 Закону № 2344-III  слугувало встановлене під час вагового контролю перевищення навантаження на одиничну вісь транспортного засобу, а не загальної маси останнього, а тому такий показник в даному випадку не має значення.
Щодо посилань апелянта на невідображення в оскаржуваній постанові даних про ваговий комплекс, за допомогою якого здійснювалось зважування, колегія суддів зазначає, що законодавством не встановлено вимог щодо зазначення в постанові про застосування адміністративно-господарського штрафу вказаної інформації. Такий документ (постанова)  складається за затвердженою формою, і не містить графи, яка б визначала марку, модель та заводський номер вимірювально-зважувального обладнання тощо, що свідчить про відсутність у інспектора Укртрансбезпеки обов`язку вносити відповідні дані до постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу. 
Також помилковим є висновок позивача про невідповідність спірної постанови вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки в даній справі постановою № 190164 від 14.01.2022 було застосовано адміністративно-господарський штраф в порядку, передбаченому Законом № 2344-III, а не притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч. 2 ст. 132-2 КУпАП в порядку, встановленому цим кодексом.
З приводу твердження позивача про те, що ним перевозився подільний сипучий вантаж, який є рухомим під час кожної зміни напрямків руху чи швидкості автомобіля, тому його маса не є сталою у різних точках під час руху, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 12.5 Правил перевезень № 363, передбачено, що для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова, волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.
Крім того, згідно чинного законодавства жодним національним чи міжнародним нормативним документом не передбачені виключення з Правил дорожнього руху (пункти 2.3а, 2.3 б; 12.1) при перевезенні подільних (в тому числі сипучих) вантажів.
Переміщення ватажу під час руху не є припустимим, оскільки його переміщення спричиняє збільшення динамічної маси транспортного засобу при гальмуванні, а також порушує стійкість транспортного засобу. Вказані негативні переміщення вантажу під час руху можуть призвести до непередбачуваних катастрофічних наслідків та є загрозою для безпеки дорожнього руху.
Таким чином, відповідальність за пакування, навантаження, розміщення вантажу несе перевізник, а тому в усіх випадках нерівномірного навантаження на осі відповідальність за таке навантаження має нести перевізник, як учасник дорожнього руху. Завантажуючи вантажний автомобіль в межах дозволеної фактичної маси, перевізник зобов`язаний враховувати дозволені навантаження на осі транспортного засобу, нерівномірний розподіл маси вантажу на осі, зміну маси транспортного засобу та можливе перевищення вагових параметрів після здійснення заправки автомобіля пальним, та використовувати, в таких випадках, транспортний засіб з відповідними технічними параметрами.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відхилення вказаних доводів апелянта не спростовую висновку суду апеляційної інстанції про недоведення відповідачем факту здійснення транспортни засобом позивача перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень без отримання спеціального дозволу. 
Пунктом 25 Порядку встановлено, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Відповідно до пункту 26 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.
При цьому, згідно з пунктом 27 Порядку № 1567, у разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Заперечуючи правомірність оскаржуваної постанови, позивач також посилався на неналежне повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості взяти участь у розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
На підтвердження здійснення належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідачем надано до матеріалів справи копію повідомлення про розгляд справи від 06.01.2022 № 104/28.3/24-21, який відбудеться 14.01.2022 о 10-00 год (а.с. 51) та копію фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 06.01.2022 № 215600426655, в якому вказано, що рекомендований лист масою 0,020 кг направляється ОСОБА_1 за адресою 39760 Білецьківка (а.с. 55).
При цьому жодних відомостей, які б дозволяли встановити, що саме було направлено позивачу вказаним відправленням наведені документи не містять.
Відсутні також докази вручення ОСОБА_1 відповідного повідомлення. 
Твердження другого відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що про дату, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином, шляхом направлення повідомлення рекомендованим поштовим відправленням за номером 3602023835607, яке він отримав 13.01.2022, що підтверджується відомостями з сайту АТ «Укрпошта», колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки наведені обставини не засвідчені жодними доказами.
Закріплюючи процесуальні гарантії прав особи на участь у розгляді її справи, положеннями Порядку № 1567 передбачено можливість розгляду справи без участі особи у разі неявки такої особи на розгляд справи.
Обов`язок забезпечення участі заінтересованих осіб у розгляді справи шляхом належного повідомлення з метою реалізації їхнього права на захист, подання відповідних пояснень, покладено на органи Укртрансбезпеки.
Колегія суддів вважає, що обов`язок повідомляти особу про місце і час розгляду справи може вважатися виконаним лише у разі, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.
Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про порушення законодавства про транспорт.
З огляду на вищенаведене, не переконавшись у тому, що позивач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідач не мав законних підстав розглядати справу.
Позбавлення заінтересованої особи можливості взяти участь у розгляді справи, яка стосується її безпосередньо, є істотним порушенням процедури розгляду справи, яке ставить під сумнів безсторонність (неупередженість), повноту перевірки та обґрунтованість рішення.
При вирішенні спору колегія суддів, також, враховує, що у п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини у справі та надані докази, колегія суддів дійшла висновку, що прийнята постанова № 190164 від 14.01.2022 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарських санкцій в розмірі 17000 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.
З приводу позовних вимог в частині стягнення з другого відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частини 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до частини 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в якості доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії договору про надання правової допомоги б/н від 21.01.2022, укладеного між Адвокатським об`єднанням «ГАРАНТ» в особі голови Борзовця О.В. та Наливайським С.Я., розрахунку надання правової допомоги за договором б/н від 21.01.2022, акту прийому-передачі виконаних робіт від 28.01.2022 за договором про надання правової допомоги б/н від 21.01.2022 та квитанцію № 01 від 28.01.2022 на суму 5000 грн (а.с. 20-25).
Так, відповідно до п. 2.1 договору про надання правової допомоги від 21.01.2022 «Адвокатське об`єднання» на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання з надання наступної юридичної допомоги: представляє у встановленому порядку інтереси клієнта в адміністративних судах різних рівнів, а також в інших органах під час оскарження постанови про застосування адміністратвино-господарського штрафу (п. 2.1.1. договору).
Пунктами 4.1 - 4.3 договору передбачено, що юридичну допомогу, що надається «Адвокатським об`єднанням» клієнт оплачує в гривнях, що дорівнює 5000 грн без ПДВ.
Оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку.
При розрахунку вартості юридичної допомоги, вказаної в п.4.1 даного договору враховується час, витрачений «Адвокатським об`єднанням».
Відповідно до розрахунку надання правової допомоги за договором б/н від 21.01.2022 та акту прийому-передачі виконаних робіт від 28.01.2022 за договором про надання правової допомоги б/н від 21.01.2022 позивачу надано наступні послуги:
юридичні консультації щодо характеру виниклих спірних правовідносин - 0,5 години – 500 грн;
попереднє дослідження оскаржуваної постанови, опрацювання нормативної бази, аналіз національної судової практики – 2,5 години – 2500 грн;
підготовка процесальних документів – 2 години – 2000 грн.
Загальна вартість вказаних послуг становить 5000 грн.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
В наданому до суду першої інстанції разом з відзивом на позовну заяву клопотанні, другий відповідач  стверджує про необґрунтованість заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу, оскільки він є неспівмірним зі складністю справи, виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим на виконання відповідних робіт та їх обсягом. Крім того, зазначив, що відсутність доказів оплати за надані адвокатом послуги, в силу правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04.08.2020 по справі №810/3213/16, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, позивач надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачем адвокату.
Так, як вбачається зі змісту акту прийому-передачі виконаних робіт від 28.01.2022 та квитанції №01 від 28.01.2022, загальна вартість наданих юридичних послуг по даній справі складає 5000,00 грн, яка в свою чергу включає в себе послуги з надання юридичних консультацій щодо характеру виниклих спірних правовідносин (500 грн); попереднього дослідження оскаржуваної постанови, опрацювання нормативної бази, аналізу національної судової практики (2500 грн); підготовки процесуальних документів (2000 грн).
Колегія суддів під час апеляційного перегляду даної справи враховує, що у пункті 3.2. рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. 
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у суді, колегія суддів, дослідивши подані заявником докази, вважає, що вчинення представником позивача таких дій, як надання юридичних консультацій щодо характеру спірних правовідносин та попереднього дослідження оскаржуваної постанови, опрацювання нормативної бази, аналізу національної судової практики, вартість яких представник позивача оцінює сумарно у 3000 грн, дійсно передувало складенню адміністративного позову та відповіді на відзив (2000 грн), оскільки вказані процесуальні документи містять посилання на правові висновки Верховного Суду у подібних справах, відтак надання таких послуг потребувало тієї кількості часу адвоката, який зазначений в акті прийому-передачі виконаних робіт від 28.01.2022 (5 годин), а отже заявлена позивачем до відшкодування загальна вартість робіт за скаладння процесуальних документів та інших юридичних послуг у розмірі 5000 є обґрунтованою, документально підтвердженою та співрозмірною зі складністю справи, ціною позову, обсягом наданих послуг та часом витраченим адвокатом на їх надання.
Колегія суддів звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З огляду на це, відповідачі, як особи, що заперечують зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язані були навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження їх доводів щодо неспівмірності розміру судових витрат, визначеного позивачем, із заявленими позовними вимогами. Водночас другим відповідачем як суб`єктом владних повноважень у надісланому до суду першої інстанції клопотанні  від 11.04.2022 (а.с. 65) лише процитовано норми законодавства та правові позиції Верховного Суду щодо стягнення витрат на правичу допомогу, однак не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність визначеного позивачем до відшкодування розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт.
Крім того, твердження другого відповідача про відсутність в матеріалах справи доказів сплати позивачем за надані адвокатом послуги не відповідає дійсності, оскільки, як зазначено вище, позивачем разом з позовною заявою до суду першої інстанції було надано квитанцію № 01 від 28.012022 про оплату гонорару адвокату у розмірі 5000 грн (а.с.25).
При цьому хибним є посилання першого відповідача на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04.08.2020 по справі №810/3213/16, відповідно до якого ненадання позивачем доказів оплати наданих правових послуг є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, оскільки Верховний Суд в постанові від 06.04.2022 у справі № 500/1410/21 вказав, що що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Отже, зазначення першим відповідачем про те, що позивачем не надано до суду документи, що свідчать про оплату гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги не може бути підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат за умови реальності таких витрат.
При цьому, слід зазначити, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 № 755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому висновки Верховного Суду у справі № 810/3213/16, на яку посилається другий відповідач, не підлягають врахуванню.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, а також наведені вище висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про задоволення вимог позивача щодо розподілу судових витрат, понесених на правничу допомогу, та стягнення на користь позивача суми таких витрат в загальному розмірі 5000 грн, що є співмірною сумою відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів (пропорційно з кожного по 2500 грн) з огляду на складність даної справи, її значення для сторони та ціну позову.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 по справі № 440/1732/22 підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позову.
Згідно з ч. 6 ст. 139 КС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З наявних в матеріалах справи квитанції №ПН209 від 28.01.2022 та платіжної інструкції на переказ готівки № ПН968 від 20.02.2023, вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 992,40  грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн, що в загальному розмірі становить 2481,00 грн.
Отже, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції щодо задоволення позовних вимог, відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 139 КАС України, слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2481,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, як суб`єктів владних повноважень пропорційно по 1240,50 грн з кожного.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2022  по справі № 440/1732/22 – скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №190164 про стягнення з ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу розмірі 17000,00 грн за порушення абз. 15 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті (36008, м. Полтава, вул. Європейська, буд. 155, код ЄДРПОУ 39816845) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (03135, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14, код ЄДРПОУ 39816845) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій