ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 квітня 2023 року           справа №200/4970/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 р. у справі № 200/4970/22 (головуючий І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, -  

                                                              У С Т А Н О В И В: 

22 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області з вимогами: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21 березня 2022 року № 136 о/с про звільнення поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 3 Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_1 зі служби в поліції; поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 3 Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 21 березня 2022року; стягнути за рахунок державних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення, а саме з 21 березня 2022 року по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 протиправно звільнено зі служби в поліції, оскільки  правових підстав для звільнення  за п. 7 ч. 1 ст. 77 ЗУ “Про Національну поліцію” не було. Позивач зазначив, що рапорт про звільнення зі служби в поліції був написаний ним при відсутності власного внутрішнього волевиявлення за вказівкою посадових осіб відповідача під впливом психологічного тиску. Позивач, з посиланням на пункт  68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 року № 114, яким  передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою, вказав, що до закінчення трьох місячного строку він мав право відкликати свій рапорт від 21 березня 2022 року, але не зважаючи на це був звільнений в той же день, що свідчить про протиправне звільнення його зі служби в поліції. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 р. у справі № 200/4970/22 у задоволенні позову – відмовлено.                                                            
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу у якому проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а прийняте судом першої інстанції рішення, яке він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.    
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 (з урахуванням інформації про перейменування міст та вулиць).
Наказом Головного управління Національної поліції в Донецької області від 2 лютого 2018 року №44 о/с ОСОБА_1 прийнято на службу в поліції помічником дільничного офіцера поліції сектору превенції Селидівського відділення поліції Покровського відділу поліції з 2 лютого 2018 року. 
21 березня 2022 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області власноруч складений рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію”. Також у вказаному рапорті міститься запис ОСОБА_1 про відмову у проходження військово-лікарської комісії, та про роз`яснення йому та згода з наслідками відмови від проходження ВЛК. 
Також, 21 березня 2022 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області власноруч складений рапорт в якому наполягав звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 21 березня 2022 року та зазначив, що на момент звільнення на лікарняному та відпустці перебувати не буде.
Зазначені вище рапорти позивача погоджені начальником відділу поліції Покровського РУП ГУНП в Донецькій області полковником поліції І.І. Кузнєцовим. 
Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21 березня 2022 року № 136 о/с  сержанта поліції ОСОБА_1 – поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Покровського районного управління поліції  звільнено зі служби в поліції на підставі п.7 ч. 1 ст. 77 ЗУ “Про Національну поліцію” (за власним бажанням)  з 21 березня 2022 року.
21 березня 2022 року позивач ознайомлений з наказом  про звільнення, про що свідчить його розписка (на копії спірного наказу). 
Також, 21 березня 2022 року позивачу видана довідка про те, що у зв`язку із веденням воєнного стану  та переведенням підрозділів у надзвичайний стан роботи, з урахуванням службової необхідності, тимчасово обмежено доступ до  особових справ діючих та звільнених працівників, в яких зберігаються трудові книжки, тому трудова книжка та військово-облікові документи будуть надані ОСОБА_1 у найкоротший термін. 
Вважаючи протиправним наказ про звільнення зі служби в поліції, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями   статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено  Законом України “Про Національну поліцію” від 2 липня 2015 року  №580-VIII  (далі - Закон №580-VIII).
Відповідно до вимог  ст. 1 Закону  України “Про Національну поліцію” Національна поліція України (далі    поліція)    це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно зі  статтею 3 Закону України “Про Національну поліцію” I  у своїй діяльності поліція керується  Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до  Конституції  та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 7 частини 1  статті 77 Закону України "Про Національну поліцію"  поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
Пунктом 4 розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону.
Пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114), визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
У цьому судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема,    слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по справі №821/3852/15-а, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).
Згідно з частинами 1, 2  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судом встановлено, що ОСОБА_1  подав рапорт на звільнення датований 21 березня 2022 року, у якому наполягав звільнити його за власним бажанням з 21 березня 2022 року. Рапорт позивача погоджений начальником відділу поліції Покровського РУП ГУНП в Донецькій області полковником поліції І.І. Кузнєцовим. Наказом Головного управління Національної поліції у Донецькій області ОСОБА_1 звільнено зі служби з 21 березня 2022 року.
Стосовно тверджень позивача щодо написання рапорту про звільнення під тиском з боку керівництва в зв`язку з конфліктною ситуацією, що сталась на передодні 20 березня 2022року з колегою по службі, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів зазначеного. Також в матеріалах справи відсутні докази  звернення до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про анулювання рапорту, повідомлення про протиправні дії безпосереднього керівника та будь-які інші повідомлення та скарги щодо протиправних дій. 
Стосовно можливості підтвердження конфліктної ситуації, що сталася на передодні звільнення та тиску керівника свідком ОСОБА_2 , суд погодився з твердженнями відповідача про те, що вказана особа є зацікавленою особою, оскільки, як вбачається з програми Діловодство спеціалізованого суду, ОСОБА_2 14 грудня 2022 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом щодо оскарження наказу про звільнення від 21 березня 2022 року № 136 о/с  з тих самих підстав (справа №200/5213/22), що і   ОСОБА_1 .
Суд не приймає до уваги посилання позивача на  висновки Верховного Суду у справі №817/981/17 від 24 січня 2019 року, оскільки у вказаній справі позивачем було подано рапорт без зазначення дати звільнення та надалі подано рапорт про відкликання попереднього рапорту про звільнення. Проте ОСОБА_1 наполягав на звільненні з 21 березня 2022 року (про що свідчить його рапорт), та рапорт про відкликання попереднього рапорту про звільнення не подавав. Тобто, справа на яку покликається позивач не містить аналогічних обставин.
За наведеного правового регулювання та встановлених судом обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при виданні наказу від 21 березня 2022 року № 136 о/с  о/с в частині звільнення ОСОБА_1  зі служби в поліції за власним бажанням за пунктом 7 частини 1  статті 77 Закону України “Про Національну поліцію”, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. 
Таким чином у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача.
Оскільки інші позовні вимоги стосуються поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від первинної позовної вимоги, у задоволенні цих позовних вимог теж слід відмовити.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 р. у справі № 200/4970/22 - залишити без задоволення.                                                                                                                                 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 р. у справі № 200/4970/22 - залишити без змін.                                                                                           
Повне судове рішення складено 25 квітня 2023 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               І.В. Сіваченко