ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/26625/21                                                                  Головуючий у 1 інстанції: Качур І.А.
                                                                             Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 червня 2023 року                                                                                         м. Київ
   Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Аліменка В.О.
                                                                 Грибан І.О.
За участю секретаря                               Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в  якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 12.10.2018 по 19.08.2021 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100:
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 12.10.2018 по 19.08.2021відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року адміністративний позов задоволено. 
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 12.10.2018 по 19.08.2021 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100:
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 12.10.2018 по 19.08.2021 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Військова частина НОМЕР_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує про необґрунтованість застосування норм 116 та 117 КЗпП України до спірних правовідносин. Також, апелянт звертає увагу на те, що у разі застосування механізму обчислення середнього грошового забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки, сума виплати буде у два і більше разів перевищувати розмір нарахованих коштів, що позивачу було виплачено з рішенням суду. Отже, апелянт зазначає про непропорційнійсть та неспівмірність розміру коштів, які підлягають стягненню з роботодавця, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2023 року ухвалено перейти із письмового провадження у відкрите судове засідання. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 : - розрахунок виплат, які були виплачені ОСОБА_1 при звільненні з військової служби; - довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні останні місяці перед звільненням з військової служби із зазначенням розміру середньоденного грошового забезпечення.
09 червня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, надійшли витребувані документи.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11 жовтня 2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 жовтня 2018 року №227ДСК ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення, у тому числі і грошового.
Під час виключення зі списків особового складу військової частини позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 28.02.2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021, у справі №640/8129/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 липня 2015 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01 липня 2015 року по 28 лютого 2018 року. В решті заявлених позовних вимог відмовлено.
03 серпня 2021 року та 19 серпня 2021 року Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 28.02.2018, відповідно, у розмірах 4 305 грн. 83 коп. та 30 934 грн. 57 коп.
Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні Військова частина НОМЕР_1 здійснила 19 серпня 2021 року.
30 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримав від Військової частини НОМЕР_1 лист від 20.08.2021 №222/4/2078, що був надісланий 26.08.2021, в якому повідомлено про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.05.2021 у справі №640/8129/21.
20 серпня 2021 року, у зв`язку з затримкою остаточного розрахунку під час звільнення, ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 12.10.2018 року по 19.08.2021 року.
Станом на день подачі позову у даній справі Військова частина НОМЕР_1 відповідь на звернення не надала.
Не погоджуючись із діями відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).
За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Статтею 2 Закону № 2011-XII закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2).
Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 жовтня 2018 року №227ДСК ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення, у тому числі і грошового.
При цьому, під час виключення зі списків особового складу військової частини позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 28.02.2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021, у справі №640/8129/21 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 липня 2015 року по 28 лютого 2018 року, а також, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01 липня 2015 року по 28 лютого 2018 року. 
На виконання вищевказаного рішення суду, 03 серпня 2021 року та 19 серпня 2021 року Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 28.02.2018, відповідно, у розмірах 4 305 грн. 83 коп. та 30 934 грн. 57 коп.
Отже, остаточний розрахунок при звільненні Військова частина НОМЕР_1 здійснила 19 серпня 2021 року.
З огляду на зазначене, спір між позивачем та відповідачем виник щодо права ОСОБА_1 на виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12 жовтня 2018 року по 19 серпня 2021 року.
Так, апелянт вказує про необґрунтованість застосування судом першої інстанції норм 116 та 117 КЗпП України до спірних правовідносин.
З даного приводу, слід зазначити наступне.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Водночас, вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку, у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року                        № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, закріплені у статтях 116-117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.
Слід зазначити, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.
Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Приписами 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.
Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.
Посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16 та від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, слід зазначити наступне.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 вирішувала питання щодо необхідності відступити від висновку Верховного Суду стосовно непоширення статті 117 КЗпП України на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
Розглядаючи питання щодо можливості відступу від зазначеної правової позиції Велика Палата Верховного Суду надала оцінку доводам касаційної скарги відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин тлумачення, наведеного у пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України».
У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що відповідно до статті 117 КЗпП України «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117).
Також ЄСПЛ звернув особливу увагу на те, що «частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом».
За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Відповідна правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17.
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати суперечать правовому висновку, викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Отже, посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16 та від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17 є помилковим, адже, під час вирішення тотожних спорів має враховуватись остання правова позиція.
Також, схожі висновки, зокрема, щодо помилкового посилання на висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, зроблені Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 27 жовтня 2022 року у справі № 1.380.2019.006549, від 16 листопада 2021 року у справі № 560/437/20, від 15 червня 2021 року у справі № 640/21555/18.
З огляду на зазначене, судом першої інстанції обгрунтовано визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
Водночас, апелянт зазначає, що у разі застосування механізму обчислення середнього грошового забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки, сума виплати буде у два і більше разів перевищувати розмір нарахованих коштів, що позивачу було виплачено за рішенням суду. При цьому, апелянт посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, та висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладені в постанові від 30.10.2019 справі №806/2473/18.
Слід зауважити, що у пункті 43 постанови від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19 Верховний Суд наголошував на тому, що  статтею 117 КЗпП  покладено обов`язок стосовно  визначення розміру відшкодування  за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, розмір заборгованості та відшкодування повинен встановити орган, який вирішує спір, у даному випадку - суд.
Проте, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не було визначено розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Єдиним нормативним актом, який визначає порядок обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, чинність якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно з пунктом 1 Порядку №100, цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: вимушеного прогулу, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 12 жовтня 2018 року по 19 серпня 2021 року складає 1041 календарний день.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 08.06.2023 №222/4/1715, надано на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 700,32 грн. 
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, згідно Порядку №100, становить 729  033,12 грн. (1041 х 700,32).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016  року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;  
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вищевказані критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, враховувалися, також, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 та Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 10 червня 2021 року у справі №580/2857/20.
Отже, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне застосувати вказані критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
При цьому, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №  480/3105/19.
Як вбачається з Розрахунку нарахованого та виплаченого грошового забезпечення при звільненні з військової служби полковника ОСОБА_1 , в тому числ,і грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, наданого Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції, при звільненні позивачу було виплачено 338  654,60 грн. грошового забезпечення.
Відповідно до наданих  позивачем квитанцій 03.08.2021 та 19.08.2021, Військовою частиною НОМЕР_1 , на виконання рішення суду у справі №640/8129/21, позивачу було виплачено індексацію грошового забезпечення  у розмірах 4 305 грн. 83 коп. та 30 934 грн. 57 коп.
Отже, загальна сума індексації грошового забезпечення  позивача, виплачена на виконання рішення суду у справі №640/8129/21, становить 35  240,40 грн.
З огляду на зазначене, у даній справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 373 895 грн., з яких: виплачена при звільнені сума 338  654,60 грн. (90,58%) та доплачена індексація грошового забезпечення 35  240,40 грн. (9,42%).
Як було вищевказано, визначена, відповідно до Порядку №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, становить 729  033,12 грн.
Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 68  674,91 грн., як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (9,42% від 729  033,12).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначив  розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, а тому, рішення суду підлягає скасуванню в частині з прийняттям в цій частині нового рішення.
Враховуючи вищезазначене, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання  військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 12.10.2018 по 19.08.2021, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, слід скасувати та прийняти в цій частині нове рішення.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 68  674 грн. 91 коп.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі частково спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині з прийняттям в цій частині нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 12.10.2018 по 19.08.2021, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1  ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 68 674 грн. 91 коп.
В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      Вівдиченко Т.Р.          

Судді                                                                                           Аліменко В.О.

                                                                                                            Грибан І.О.

Повний текст постанови виготовлено 15.06.2023 р.