Постанова 
Іменем України
 
29 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 0907/2-153/2011
провадження № 61-10669св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
заявник - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,
заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ),
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2022 року в складі судді Антоняка Т. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року в складі колегії суддів        Томин О. О., Пнівчук О. В., Девляшевського В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, відкритих на підставі виконавчих листів № 2-153/2011 у справі № 0907/2-153/2011.
Заява мотивована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2011 року у справі № 0907/2-153/2011 задоволено позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № ML-0AK/276/2007. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2011 року вказане рішення змінено в частині стягнення пені. На виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2011 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості по кредитному договору від 28 грудня 2007 року                     № МL-0АК/276/2007, судом були видані виконавчі листи № 2-153/2011, за якими відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_2 та  № НОМЕР_1 відповідно.
22 червня 2012 року у цих виконавчих провадженнях було замінено стягувача з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
Станом на 02 грудня 2021 року на підставі даних виконавчих листів в Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 щодо боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно.
Однак, 31 січня 2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» уклали договір факторингу, згідно з умовами якого право вимоги кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, в тому числі за кредитним договором від 28 грудня 2007 року            № ML-0AK/276/2007 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить замінити стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2022 року заяву ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено. Замінено стягувача                                ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у виконавчих провадженнях з виконання рішення                               Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі        № 0907/2-153/2011.
Задовольняючи заяву про заміну сторони виконавчого провадження суд першої інстанції виходив з того, що заявником доведено належними та допустимими доказами, що у спірних правовідносинах відбулася заміна стягувача у виконавчих провадженнях, а тому наявні підстави для задоволення такої заяви та заміни стягувача його правонаступником. 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 вересня                       2022 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1  залишено без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2022 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2022 року представник ОСОБА_1  -  ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року.
У касаційній скарзі він просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи. Договір факторингу, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 31 січня 2018 року та додаток № 1 до нього не можуть свідчити про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на час укладення даного договору набуло прав кредитора та є правонаступником стягувача за кредитним договором від       28 грудня 2007 року № ML-0AK/276/2007. Крім того на підтвердження переходу права вимоги заявником долучено витяг з додатку № 1 до Договору факторингу від 31 січня 2018 року, згідно якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передало право вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за договором                  № ML-0AK/276/20070028.12 UA на суму 1 207 825,00 грн. Однак у   ОСОБА_1 боргові зобов`язання виникли за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № ML-0AK/276/2007 на суму 1 309 751,00 грн. Отже, перехід права вимоги стягувачаза наданим договором факторингу стосується іншого кредитного договору і суми боргу. На думку ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не довело належними та допустимими доказами, що воно є правонаступником стягувача по кредитному договору від 28 грудня 2007 року                                   № ML-0AK/276/2007.
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк до суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2011 року у справі № 0907/2-153/2011 стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № ML-0АК/276/2007 у сумі 164 808,59 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 09 червня 2010 року становило 1 303 751,31 грн, пеню - 98 186,54 грн, витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 30,00 грн і судовий збір - 1 700,00 грн.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2011 року змінено  рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2011 року в частині стягнення пені та зменшено її розмір з 98 176,54 грн до 6 000,00 грн; у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
На виконання цих судових рішень 02 листопада 2011 року судом були видані виконавчі листи № 2-153/2011 та державним виконавцем відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_1 (боржник ОСОБА_1 ) та № НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ).
Ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2012 року замінено стягувача у виконавчих провадженнях            № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з виконання виконавчих листів № 2-153/2011, виданих 02 листопада 2011 року - з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
31 січня 2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як клієнтом та           ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як фактором укладено договір факторингу, згідно якого клієнт відступив, а фактор прийняв та став кредитором за кредитними договорами, права вимоги за якими належали клієнту, та перелік яких міститься у додатку № 1 до цього договору, та одержав право (замість клієнта) вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань за кредитними договорами.
За пунктом 2.1. договору факторингу боржниками є фізичні та/або юридичні особи, що уклали з АТ «ОТП Банк» кредитний договір, право вимоги за яким перейшло до клієнта на підставі договору відступлення права вимоги, їх правонаступники, поручителі, інші особи, що взяли на себе обов`язок виконати (повністю або частково) зобов`язання замість боржника, дані про яких передані фактору відповідно до умов цього договору.
Відповідно до копії витягу з Додатку № 1 до договору факторингу до           ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги, зокрема, за кредитним договором № ML-0AK/276/2007, укладеним 28 грудня 2007 року з боржником ОСОБА_1 ; фінансовий поручитель - ОСОБА_2 ; загальна сума основного боргу та процентів - 1 287 815,94 грн.
31 січня 2018 року між фактором та клієнтом укладено акт № 1 приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу від 31 січня 2018 року, за яким клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників, зазначений в додатку № 1 до договору факторингу.
На вимогу суду 27 вересня 2021 року ВДВС в м. Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надані засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження   № НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ) з виконання виконавчого листа          № 2-153/2011 від 02 листопада 2011 року. В рамках даного виконавчого провадження з пенсії ОСОБА_2 стягнено 19 123,55 грн, з яких: 6 990,00 грн - перераховано на виконавчий збір, 11 693,55 грн - перераховано на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», 440,00 грн - знаходяться на депозитному рахунку ВДВС у м. Івано-Франківську.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
У частині другій статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
За частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (частини перша та друга статті 55 ЦПК України).
У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (частини перша та друга статті 442 ЦПК України). Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята статті 442 ЦПК України).
Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша та друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України).
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (частина перша              статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (частина п`ята статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»).
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. 
Зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Підставою для заміни сторони виконавчого провадження (стаття 442 ЦПК України), тобто процесуального правонаступництва в межах виконавчого провадження як юридичного процесу, є правонаступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і перехід до іншої особи прав чи обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах.
Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні це заміна на будь-якій стадії саме виконавчого провадження як юридичного процесу стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни стягувача внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акту цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.
Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником у виконавчому провадженні, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення.
На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку приписи статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з положеннями статті 55 ЦПК України.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, а також у постановах Верховного Суду: від 23 лютого 2022 року в справі № 242/2770/18, від 07 червня 2022 року у справі № 2-844/10, від 18 серпня 2022 року в справі   № 1005/7141/2012.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 201/16014/13-ц вказано, що підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення суду, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. Таким чином, при вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому провадженні необхідно встановити факт вибуття сторони виконавчого провадження та переходу до особи матеріальних прав і обов`язків вибулої сторони. 
Суди встановили, що на виконанні у ВДВС в м. Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебувають виконавчі провадження № НОМЕР_1 (стягувач - ПАТ «ОТП Банк», боржник - ОСОБА_1 ) та № НОМЕР_2 (стягувач -        ПАТ «ОТП Банк», боржник - ОСОБА_2 ) з виконання виконавчих листів № 2-153/2011, виданих 02 листопада 2011 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області у справі № 0907/2-153/2011.
Ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2012 року замінено стягувача у даних виконавчих провадженнях з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
За договором факторингу від 31 січня 2018 року та додатком № 1 до нього, правонаступником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як стягувача за кредитним договором № ML-0AK/276/2007, укладеним 28 грудня 2007 року з боржником ОСОБА_1 , фінансовий поручитель - ОСОБА_2 , є    ТОВ  «ФК «Довіра та Гарантія». При цьому згідно умов договору факторингу боржниками є фізичні та/або юридичні особи, що уклали з АТ «ОТП Банк» кредитний договір, право вимоги за яким перейшло до клієнта (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») на підставі договору відступлення права вимоги, їх правонаступники, поручителі, інші особи, що взяли на себе обов`язок виконати (повністю або частково) зобов`язання замість боржника, дані про яких передані фактору відповідно до умов цього договору.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення заяви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну стягувача у вказаних виконавчих провадженнях.
Колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні, оскільки звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає статтям 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Встановивши належним чином фактичні обставини спірних правовідносин, суди дійшли обґрунтованого висновку про заміну сторони (стягувача) у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 0907/2-153/2011, з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 
Аргументи касаційної скарги про незаконність правонаступництва у зв`язку із незаконністю відповідного договору факторингу, є безпідставними, оскільки у силу статті 204 ЦК України та статті 81 ЦПК України, заявником не надано до судів першої та апеляційної інстанцій належних та достатніх доказів на підтвердження незаконності правочину та/або додатків до нього.
Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд вважає, що відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, і при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми процесуального права та ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Суди повно встановили відповідні обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від   24 травня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук