ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року	Львів	Справа № 460/39875/22 пров. № А/857/191/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року (суддя – Друзенко Н.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Рівне, дата складання повного тексту – 08.12.2022), 
в адміністративній справі №460/39875/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

                                                            встановив: 

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – відповідач-2), в якому просила: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №262440015340 від 22.09.2022 року щодо відмови в призначені пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме: з 10.08.2022 року; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме: з 10.08.2022 року. 
Відповідач-1 позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №262440015340 від 22.09.2022 року щодо відмови ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 16 вересня 2022 року, з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Стягнуто на користь позивача суму судового збору у розмірі 446,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – відповідача-2. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому вказане рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на правомірність своїх дій у спірних правовідносинах. Зазначає скаржник, що 16.09.2022 позивач звернулася до відповідача-1 із заявою щодо призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При перевірці поданих документів встановлено, що  усі записи в трудовій книжці позивача містяться виправлення та неточності, а тому не можуть бути зараховані до трудового стажу спірні періоди роботи позивача з 19.11.1979 по 24.03.1980, з 24.06.1980 по 03.02.1981, з 17.05.1984 по 17.11.1988. Будь-яких інших документів на підтвердження страхового стажу позивач не надала. Отже, немає жодних підстав для визнання протиправними дій Головного управління. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 08.12.2022 та ухвали нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася 16 вересня 2022 року до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києва із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. 
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 22 вересня 2022 року прийняло рішення №262440015340 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на підставі відсутності необхідної кількості років страхового стажу (а.с. 20). 
В рішенні зазначено, що страховий стаж особи становить 26 років 09 місяців 26 днів. До страхового стажу не зараховано: період з 19.11.1979 по 24.03.1980, оскільки у записі про припинення трудових відносин, дата (рік) наказу на звільнення не ідентифікується; перша сторінка трудової книжки (титульний аркуш) завірена печаткою другої організації, яка не заповняла та не вносила перші записи в трудову книжку; період з 24.06.1980 по 03.02.1981, оскільки в записі про припинення трудових відносин номер та дата наказу на звільнення містить виправлення; період з 17.05.1984 по 17.11.1988, оскільки після запису про припинення трудових відносин печатка не ідентифікується. 
Позивач, вважаючи вказане рішення протиправним, звернулася із цим позовом до адміністративного суду. 

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності вчинених дій. При цьому суд вважав, що оскаржене рішення відповідача-2 щодо відмови в призначені пенсії за віком відповідно до  Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” прийнято передчасно, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Разом із тим, щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача-1 призначити позивачу пенсію за віком на умовах і в порядку, передбачених  Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 10.08.2022, суд вважав, що з урахуванням повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, необхідно зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 16 вересня 2022 року, з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі. 

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), яким встановлено порядок нарахування та виплати пенсії. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. 
Згідно з ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років. 
Матеріалами справи підтверджено, що позивач є громадянином України, на час звернення за призначенням пенсії його вік склав 60 років. 
Згідно з ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим  Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
За приписами ч.1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
Як вбачається з рішення відповідача-2 №262440015340 від 22.09.2022, підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком стало те, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 19.11.1979 по 24.03.1980, з 24.06.1980 по 03.02.1981, з 17.05.1984 по 17.11.1988, а саме: період з 19.11.1979 по 24.03.1980, оскільки у записі про припинення трудових відносин дата (рік) наказу на звільнення не ідентифікується; перша сторінка трудової книжки (титульний аркуш) завірена печаткою другої організації, яка не заповняла та не вносила перші записи в трудову книжку; період з 24.06.1980 по 03.02.1981, оскільки в записі про припинення трудових відносин номер та дата наказу на звільнення містить виправлення; період з 17.05.1984 по 17.11.1988, оскільки після запису про припинення трудових відносин печатка не ідентифікується. 
Відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Також, згідно зі ст.62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. 
На момент внесення у трудову книжку позивача записів була чинна Інструкція "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 №162 (далі - Інструкція №162). 
Підпунктом 1.1. Інструкції №162 встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців. 
Відповідно до п.1 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС "Про трудові книжки робітників і службовців" від 06.09.1973 №656, що була чинна на момент внесення у трудову книжку позивача записів, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. 
Згідно з п.п.2.11 Інструкції №162, першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка, переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу. 
Відповідно до п.п.2.3 Інструкції №162, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). 
Пунктом 4.1 Інструкції №162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. 
Також, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637). 
Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58). 
Відповідно до п.1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Відповідно до пункту 2.4. Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. 
У пункті 2.6  Інструкції №58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. 
Аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави для висновку про те, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств. Відтак, неналежне ведення трудової книжки не може позбавити особу права на включення періодів роботи до страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. 
Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права. 
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» також враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. 
Отже, аналіз наведених норм та релевантної судової практики правозастосування свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. 
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу відповідача, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. 
В даному контексті слід зазначити, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи і визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. 
Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 17.07.2018 року у справі № 220/989/17. 
Дослідивши копію трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 26.11.1979 (а.с. 5-12) судом встановлено (мовою оригіналу): 
запис № 1 – 19.11.1979 “Зачислена в цех №8 комплектовщиком 2 розряда”;
запис №2 – 21.01.1980 “Переведена в цех №4 распределителем работ”;
запис №3 – 24.03.1980 “Уволена з обьединения по собственному желанию”.
Відповідач, обґрунтовуючи відмову у зарахуванні спірного стажу за період з 19.11.1979 по 24.03.1980, посилається на те, що дата (рік) наказу на звільнення не ідентифікується. 
Період роботи позивача з 17.05.1984 по 17.11.1988 в трудовій книжці відображений записами (штамп “Ленінський райгастрономторг м. Києва”):
Запис №10 – 17.05.1984 “Зачислена продавцом мелкой розницы в маг. 150”;
Запис №11 – 17.07.1984 “Переведена младшим продавцом в магазин №150”;
Запис №12 – 10.12.1984 “Переведена продавцом магазина №150”. 
Відповідач, обґрунтовуючи відмову у зарахуванні спірного стажу за період з 17.05.1984 по 17.11.1988, посилається на те, що у трудовій книжці позивача містяться відбитки печатки, які не містять чіткого зображення повного складу тексту. 
Однак суд першої інстанції вірно зауважив, що вказані посилання є недостатніми для відмови у зарахуванні спірного стажу з 19.11.1979 по 24.03.1980 та з 17.05.1984 по 17.11.1988, оскільки трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивача за вказаний період, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи. 
Вказані записи трудової книжки за період з 19.11.1979 по 24.03.1980 та за період з 17.05.1984 по 17.11.1988 не містять виправлень, підчищень або описок, отже належним чином підтверджують трудовий стаж позивача, набутий ним у цей період. 
Запис № 7: 03.02.1981 “Уволена за прогулы п.4 ст. 40 КзОТ УССР”. 
Відповідач, обґрунтовуючи відмову у зарахуванні спірного стажу, посилається на наявність в наказі виправлення та дати наказу - 1981 рік. 
Дослідивши матеріали справи, суд зауважує, що дійсно у даті наказу №224 від 26.05.1981 про звільнення дійсно містяться виправлення та рік видання наказу зазначений, як “1981”. Вказане свідчить про неточності у записах трудової книжки позивача, які не спростовані позивачем відповідними доказами. 
Щодо періоду роботи позивача з 27.11.1996 по 26.11.2003 помічником прибиральника в МП “ДІР”, що підтверджено наданою позивачем довідкою Малого підприємства “ДІР” від 09.08.2005 №366-Д, про що відсутні записи в трудовій книжці, то відповідач 2 в спірному рішенні та відповідач 1 у відзиві на позовну заяву жодним чином не надали оцінки щодо включення (невключення) даного періоду до страхового стажу ОСОБА_1 .. 
При цьому, частина 3  статті 44 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV визначає право органу Пенсійного фонду України вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. 
В той же час, відповідачем також не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити вказаний вище стаж з 24.06.1980 по 03.02.1981 позивача, зокрема, матеріали справи не містять доказів, що відповідачем було надіслано запити на підприємства, де працював позивач для підтвердження стажу останнього. 
Суд вважає за необхідне звернути увагу, що не містять матеріали справи і доказів надіслання відповідних запитів на підприємства і за інші періоди, які відповідач не зарахував до страхового стажу. 
Отже, суд першої інстанції ретельно дослідив матеріали справи та дійшов обґрунтованого висновку, що спірне рішення відповідача-2 щодо відмови в призначені пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” прийнято передчасно, а тому таке рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню. 
Частиною першою статті 44 Закону №1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. 
Згідно з пунктом 1 частини першою  статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. 
У відповідності до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції  постанови правління Пенсійного фонду України 07 липня 2014 року №13-1 та чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - Порядок) заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр). 
Вирішуючи позовну вимогу щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на умовах і в порядку, передбачених Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 10.08.2022, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що згідно із статтею 58 Закону №1058-IV, Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тим самим, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії. 
Суд зазначає, що згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2 (далі - Положення №28-2), управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України. 
Відповідно до частини першої статті 58 Закону №1058, Пенсійний фонд України є органом який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсію та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання пов`язані з веденням обліку пенсійних активів осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законами України і статутом Пенсійного фонду України. 
Інструкцією користувача реалізації механізму розподілу та опрацювань звернень за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів від 21 грудня 2020 року внесені зміни в програмне забезпечення підсистеми призначення та виплати пенсії на базі електронної пенсійної справи в частині централізації призначення пенсії. Пенсійним фондом України впроваджено новий механізм розподілу та опрацювання звернень щодо призначення/перерахунку пенсій за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів. 
Постановою правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1 “Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України” (далі - Постанова №25-1), зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 за                          № 339/35961, передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера. 
Відповідно пункту 4.2 розділу IV Постанови №25-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. 
Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. 
Заяву про призначення пенсії позивач подав за місцем проживання та перебування на обліку, тобто до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. 
Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, яке прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії. 
При цьому, після надання відповіді електронна пенсійна справа, яка була отримана Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області для опрацювання, була передана засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи. Тому, пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з урахуванням повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, ефективним способом захисту порушеного права позивача на пенсійне забезпечення буде визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 щодо відмови в призначенні пенсії та зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії. 
Доводи апеляційної скарги наведених вище висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до непогодження із ними. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                          постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві – залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року в адміністративній справі №460/39875/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль