КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД   

	

Головуючий у суді першої інстанції  Шевченко Т.М. 
Єдиний унікальний номер справи № 752/21809/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/3200 /2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
27 квітня   2023 року                                                                        м. Київ                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Ігнатченко Н.В.,Савченка С.І.,
           секретар                       - Олешко Л.Ю. 
Розглянув  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною  скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського  районного  суду  м.Києва  від  22 вересня  2022  року  у  справі за  позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2   про стягнення  безпідставно  отриманих  грошових  коштів, трьох  відсотків річних та інфляційних  збитків.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в:
У вересні 2021 року позивачка  ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з  вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що в жовтні 2013 року ОСОБА_1   передала відповідачці  ОСОБА_2   грошові кошти у розмірі 15000 доларів США.  Вказані грошові кошти були передані для інвестування в житло для доньки позивачки за програмою молодіжного будівництва. У подальшому питання придбання житла вирішено не було. Відповідачка  написала  боргову розписку про існування у останньої боргового зобов`язання перед ОСОБА_1 . 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1   звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з  ОСОБА_2   заборгованості за договором позики. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   відмовлено.
Отримавши зазначене судове рішення, позивач дізналась про наявність у неї права вимагати від відповідачки ОСОБА_2 повернення безпідставно набутого майна, грошових коштів у розмірі 10000 доларів США, на підставі положень ст. 1212 ЦК України.
У прохальній частині позову  просила -
 стягнути з  ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1    суму основного  боргу у розмірі 10000 доларів США, що становить 266718,00 гривень, за курсом НБУ станом на 25 серпня 2021 року;
 3% річних 39328,00 грн.;
 інфляційні втрати 142019,89 грн.
У відзиві   на позов  відповідачка  просила відмовити у задоволенні позовних вимог . У відзиві зазначила ,  що обставина, на яку посилається позивачка, а саме передача грошей відповідачці для інвестування у житло для доньки позивачки  за програмою молодіжного будівництва, не може бути підставою для повернення коштів, як безпідставно набутих, враховуючи що особисто  позивачка заявляє про наявність правової підстави для їх передачі. Зазначеною підставою є укладення між сторонами правочину, спрямованого на настання певних юридичних наслідків. Відтак, вважати грошові кошти безпідставно набутими, та такими, що були передані без достатніх правових підстав, не можна в розумінні положень ст. 1212 ЦК України.
Також, представником відповідачки зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даною позовною вимогою, оскільки передача коштів відбулась у 2013 році.
У відповіді на відзив ,що надійшов  від  представника позивачки  адвоката Нестеренка А.В.,  зазначено про те, що позивачка заперечує існування правочину між сторонами спору ,на який вказує відповідачка. Також зазначено про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строків позовної давності (а.с. 89-92).
До суду першої інстанції  надійшли заперечення представника відповідачки адвоката Авраменко О.В. на відповідь на відзив.
 Рішенням  Голосіївського  районного суду м. Києва   від  22 вересня 2022 року   в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішення суду,  позивачка ОСОБА_1   подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи,  невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про    задоволення позову. 
 У скарзі посилалася  на ту обставину,  що судом  цілковито  проігноровано доводи, викладені у  позовній заяві, суд не визначив характер правовідносин, які виникли між сторонами, крім того не врахував  рішення суду, яке набуло законної сили, де зазначено,  що  позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про  повернення безпідставно набутого майна. 
   Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати  процесуальні обов`язки.
  Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  апеляційним судом сторони повідомлялись  про день та час розгляду справи на 09 березня 2023 року, 27 квітня 2023 року  за вказаними в матеріалах справи  адресами.  Представники сторін   брали участь  в суді апеляційної інстанції.
 Заяв про причини неявки в судове засідання до апеляційного суду від представника відповідача не надходило. До суду апеляційної інстанції відповідач не з`явився.   
   Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
  Враховуючи, що  відповідач,  належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, доказів поважності своєї неявки  представник відповідача  суду не надав, тому колегія суддів вважає, що неявка  відповідача та його представника  не може бути визнана судом поважною.  
  Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково   з таких підстав. 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив  із того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження.
З такими висновками суду апеляційний не погоджується з таких підстав.
Матеріали  справи містять копію розписки (а.с. 16), складеної 25 вересня 2014 року. Відповідно до тексту розписки  ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_1 суму 10 000 доларів США, які зобов`язувалась повернути не пізніше  25 вересня 2016 року.
В суді апеляційної інстанції  авторство розписки відповідачем визнано, а відтак  факт отримання грошей  відповідачкою є встановленим.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року відмовлено у  задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з  ОСОБА_2 заборгованості за договором позики. Вказаним судовим рішенням, встановлено, що правовідносини ,що виникли між сторонами, не пов`язані з укладенням договору позики, а отже позивач заявляючи вимогу про стягнення  заборгованості за договором позики обрала неналежний спосіб захисту. В разі безпідставності отримання відповідачем грошових коштів  від позивачки, остання не  позбавлена можливості  звернутися із вимогою про повернення  безпідставно набутого майна.
Вказане рішення сторонами не оскаржене, що свідчить про те ,що вони погодились з висновками суду   що між сторонами  існує спір щодо безпідставно набутого майна . Рішення набрало законної сили. (а.с. 17-21)
Відповідно до ч.4 ст. 82  ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, серед іншого, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства
Принцип правової визначеності, також відомий як принцип легітимних очікувань (захист довіри), є одним із основних підпринципів верховенства права, що є одним і з найважливіших принципів загального права. Принцип правової визначеності або стабільності правовідносин запобігає необґрунтованому деконституції правових актів чи ситуацій, навіть якщо під час його конституювання мала місце невідповідність правовому тексту. Таким чином, важливість правової визначеності спрямована на захист очікувань громадян, тобто державний менеджер повинен використовувати минулі практики та прецеденти державного управління, які зробили можливим та створили очікування у громадян. Принцип правової визначеності передбачає наявність злагодженого механізму, здатного забезпечувати верховенство права та слугувати стандартом для законодавства та судочинства. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. 
Правова визначеність є одним із найважливіших та фундаментальних елементів принципу верховенства права, а судові рішення - мають бути  розумно передбачуваними.
Саме  з урахуванням  рішення ,що набрало законної сили, позивачка  звернулася  із позовом до ОСОБА_2   про витребування  безпідставно набутого майна на  підставі  ст. 1212 ЦК України  маючи легітимні очікування  (захист довіри)щодо захисту свого порушеного права .
 Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10.09.2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12.09.2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12.12.2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18).
З огляду на  те ,що рішенням, яке набрало законної сили, встановлено що правовідносини ,що виникли між сторонами, не пов`язані з укладенням договору позики,і ця обставина в силу ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню  в даній справі, тому  висновок суду про  наявність між сторонами   певних домовленостей є помилковим.
З урахуванням встановлених обставин,  вимоги  позивачки  підлягають  частковому задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За частиною 2 статті 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Зазначеною нормою передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Аналіз співвідношення між ст. 536 та ст. 625 ЦК України свідчить про наступне.
Хоч ст. 625 ЦК України і встановлює проценти, які є заходом відповідальності, що передбачає особливі підстави виникнення права на їх стягнення, все ж вони підлягають сплаті лише тоді, коли інший розмір процентів не встановлений законом або договором. При цьому не має значення характер цих останніх процентів, і встановлені вони як захід відповідальності чи є звичайною платою за банківський чи комерційний кредит або встановлені відповідно до договору позики, а тому застосування процентів відповідно до ст. 536 ЦК України виключає застосування процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог прокурора в цій частині - відсутні.
Разом з тим, правову природу процентів, що встановлені ст. 536 ЦК України, зазначена норма матеріального права розглядає як борг, а не відповідальність. Та обставина, що проценти за цією статтею є боргом, виражається, зокрема у відсутності зв`язку між можливістю їх стягнення та наявністю підстав юридичної відповідальності, а також в неприпустимості їх зменшення за вимогою боржника.
Апеляційний суд вважає, що  за зазначених правових підстав відповідачка ОСОБА_2   повинна повернути чужі грошові кошти 10 000 доларів США, які вона  у себе зберігає без достатньої правової підстави, та сплатити проценти за весь час користування чужими грошами, які  визначені ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме 3% річних за період із 26 вересня  216 року по 25 серпня 2021 року  в сумі  39 328 грн. В іншій частині вимоги задоволенню не підлягають. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься  в ст. 76-81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.
 Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав,  колегія суддів приходить  до висновку про наявність підстав для часткового  задоволення позовних вимог в частині  повернення  чужих коштів  в сумі  10 000 доларів США, які відповідачка ОСОБА_2 у себе зберігає без достатньої правової підстави, та сплатити проценти за весь час користування чужими грошами, які  визначені ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме 3% річних за період із 26 вересня  216 року по 25 серпня 2021 року  в сумі  39 328 грн .
  Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384  ЦПК України , суд,-
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.   
Рішення  Голосіївського  районного  суду  м. Києва  від  22 вересня 2022 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1   задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 суму 10 000  доларів США (десять тисяч доларів США), 39 328 грн (тридцять дев`ять тисяч триста двадцять вісім грн) за період з 26 вересня 2016 року по 25 серпня 2021 року  проценти за весь час користування чужими грошами.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини   судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
 
Реквізити сторін:
Позивачка - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП  НОМЕР_1 .
Відповідачка - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 ,  РНОКПП НОМЕР_2 . 

Головуючий:                         
 
Судді: