Справа № 130/1331/20
Провадження № 22-ц/801/923/2023
Категорія: 9
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року	Справа № 130/1331/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В., 
                за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А., 
                за участю сторін: представника позивача Грицуляка Т.П., представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №130/1331/20 запозовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранде Лукро», Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради в особі державного реєстратора Бурлак Вікторії Василівни, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Нелі Валеріївни, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Швейна фабрика «Браїлівчанка» про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» на рішення Жмеринського міськрайонногосуду Вінницької області від 20 лютого 2023 року, яке ухвалене суддею Шепель К.А. в Жмеринському міськрайонномусуді Вінницької області, повний текст складено 01 березня 2023 року, 

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ТОВ «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» звернулось в суд з позовом, а 12 квітня 2021 року подано заяву про зміну предмета позову (т.1 а.с.227 – 235), в якій просило суд: 1). скасувати запис державного реєстратора виконавчого комітету Вінницької міської ради Бурлак В.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно – виробничий будинок (складається: будівля фабрики (нова) означена на плані літ. «А», цокольний поверх літ. «п/А», надбудова літ. «н1/А», надбудова літ. «н2/А», ганок, будівля котельні літ. «Б», будівля складу і майстерні літ. «В», підвал літ. «п/В», будівля фабрики (стара) літ. «Г», цокольний поверх «п/Г», ганок, будівля складу (червона) літ. «Д», підвал літ. «п/Д», будівля складу літ. «Є», сарай літ. «Е», убиральня літ. «Ж», гараж літ. «З», гараж літ. «З1», будівля скважини літ. «К», погріб підземний (пожежна водойма) №1, вигрібна яма №2, водонапірна башта №3, скважина №4, огорожа №5), загальною площею 4228,9 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , номер запису №17697211 від 25 листопада 2016 року; 2). скасувати запис приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. про державну реєстрацію за ТОВ «Гранде Лукро» права власності на 97/100 часток нерухомого майна, виробничий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , номер запису № 38940770 від 26 жовтня 2020 року.

Рішенням Жмеринського міськрайонногосуду Вінницької області від 20 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що всі документи, які подані ОСОБА_1 на день здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, відповідали вимогам чинного законодавства, а тому підстав для відмови у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на виробничий будинок не вбачалось. Крім того, що оспорюваний запис про державну реєстрацію права власності ТОВ «Гранде Лукро» на об`єкт нерухомості, який ОСОБА_1 передала до статутного фонду товариства, був проведений відповідно до вимог закону.
Також суд першої інстанції зазначив, що позивач звернувся в суд з неефективним способом захисту, пославшись при цьому на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19.

Не погодившись із рішенням суду ТОВ «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН»подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просило апеляційний суд скасувати рішення Жмеринського міськрайонногосуду Вінницької області від 20 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Бурлак В.В. всупереч ч.3 ст.10, ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не було перевірено на відповідність ст. ст. 35-37 Закону України «Про іпотеку» подані ОСОБА_1 документи. Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що приватний нотаріус Миронюк Н.В. виконуючи роль державного реєстратора речових прав на нерухове майно відповідно до положень п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зобов`язана була відмовити у проведенні державної реєстрації права власності за ТОВ «Гранде Лукро». 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Савчук І.В. зазначила, що вважає, що судом першої інстанції встановлено всі обставини справи, рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.

У поданому листі від 10 квітня 2023 року директор ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» - Лобур Г.І. зазначив, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, проти задоволення апеляційної скарги заперечує. 

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 14 грудня 2012 року, Приватне акціонерне товариство «Швейна фабрика «Браїлівчанка» шляхом перетворення реорганізовано у Товариство з обмеженою відповідальністю «Швейна фабрика «Браїлівчанка», що видно з преамбули Статуту товариства.

Учасниками товариства стали ТОВ «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» в особі ОСОБА_3 , розмір внеску становив 358166 грн, що є 40% статутного капіталу товариства, а також громадянка України ОСОБА_1 , розмір внеску становив 537249 грн, що є 60% статутного капіталу товариства. Це також видно із Статуту товариства, пункти 2.1, 8.1. При цьому вищим органом товариства є загальні збори його учасника, які вважаються повноважними, якщо на них присутній учасник, який володіє в сукупності 60% статутного капіталу товариства (пункт 13.1 Статуту).

ОСОБА_1 , відповідно до Статуту, має право одноособово вирішувати питання, віднесені цим Статутом до компетенції загальних зборів, тобто всі питання, пов`язані з діяльністю товариства. 

Відповідно до свідоцтва про право власності від 17 липня 2015 року, а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 20 липня 2015 року, ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» належить виробничий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 4228,9 кв.м (т.1 а.с.21 – 22).

31 липня 2015 року між згаданими вище ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладається договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 позичила ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 2 млн 250 тис. грн з датою повернення 01 січня 2016 року (т.1 а.с.23).

З метою забезпечення повного виконання цього зобов`язання 01 серпня 2015 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Храпенко Н.В. посвідчує іпотечний договір, згідно з яким ТОВ «»Швейна фабрика «Браїлівчанка» в особі його директора Колос І.С. виступає іпотекодавцем – майновим поручителем боржників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а позикодавець ОСОБА_1 – іпотекодержателем. За даним договором в іпотеку передається виробничий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 4228,9 кв.м. Предмет іпотеки оцінений сторонами в суму 4 млн 600 тис. грн (т.1 а.с.24 – 29).

Відповідно до договору від 04 вересня 2015 року сторони договору позики вносять зміни до цього договору в частині суми, яка передається у власність позичальникам – 3 млн 20 тис. грн замість 2 млн 250 тис. грн. (т.1 а.с.30).

У зв`язку із зміною суми позики сторони 05 вересня 2015 року вносять зміни до договору іпотеки від 1 серпня 2015 року, змінюючи у ньому вказаний вище розмір позики. Договір про внесення змін до Іпотечного договору посвідчує приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Храпенко Н.В. (т.1. а.с.31 – 32). 

28 травня 2016 року позичальник ОСОБА_1 через нотаріуса Храпенко Н.В. передає іпотекодавцю ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» заяву про необхідність повернення суми позики 3 млн 20 тис. грн. (т.1 а.с.37). Приватний нотаріус 31 травня 2016 року передає заву ОСОБА_1 товариству поштою кур`єрською доставкою цінним листом з повідомленням про вручення, про що свідчить відповідне свідоцтво від 15 червня 2016 року (т.1 а.с.39). 

Цього ж дня позичальник ОСОБА_1 через нотаріуса Храпенко Н.В. передає боржнику ОСОБА_3 (власнику ТОВ «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» та одному з засновників ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка») заяву про необхідність повернення суми позики 3 млн 20 тис. грн. (т.1 а.с.113). Приватний нотаріус 31 травня 2016 року передає заву ОСОБА_3 поштою кур`єрською доставкою цінним листом з повідомленням про вручення, про що свідчить відповідне свідоцтво від 15 червня 2016 року (т.1 а.с.114). 

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 29 січня 2020 року на запит приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В., 25 листопада 2016 року державний реєстратор виконавчого комітету Вінницької міської ради Бурлак В.В. на підставі іпотечного договору від 01 серпня 2015 року зареєструвала право власності ОСОБА_1 на виробничий будинок загальною площею 4228,9 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 (т.1.а.с.33 – 34).

Позивач ТОВ «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» пояснює, що тільки 29 січня 2020 року із вказаної інформації товариство взнало про перехід права власності – виробничого будинку, який належав ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка»  –  до ОСОБА_1 (позовна заява, т.1 а.с.2). Директор ТОВ «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» Юр`єва В.В. (боржник у договорі позики від 31 липня 2015 року) 30 січня 2020 року звертається до ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» з проханням повідомити про підстави такого переходу права власності (т.1 а.с.35). І 03 лютого 2020 року отримує листа за підписом заступника директора ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» Похолюка В.В., який підтверджує, що приміщення фабрики дійсно було перереєстроване на ОСОБА_1 на підставі документів, копії яких він надає ОСОБА_3 . Із змісту цього листа не вбачається, що швейна фабрика не погоджується з переходом за ОСОБА_1 права власності на об`єкт іпотеки (т.1 а.с.36).

02 березня 2020 року ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» зверталась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в якій просить скасувати запис державного реєстратора Бурлак В.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на виробничий будинок по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.116 – 120). Однак представником позивача у судовому засіданні 25 травня 2020 року подано заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі, визнаючи при цьому, що дії відповідача були правильні, і підприємство їх не оспорює. Суд виносить ухвалу про прийняття відмову від позову та закриття провадження у справі (т.1 а.с.115).

22 червня 2020 року ТОВ «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН», яке є засновником ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» з 40% статутного капіталу, і одноособовим засновником і учасником якого є боржник у договорі позики від 31 липня 2015 року ОСОБА_3 , звертається до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради та ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка», про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в якому просить скасувати запис державного реєстратора виконавчого комітету Вінницької міської ради Бурлак В.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на виробничий будинок по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10).  

Відповідно до інформації з цього Державного реєстру, сформованого 6 квітня 2021 року, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. 26 жовтня 2020 року посвідчила право власності на виробничий будинок загальною площею 4228,9 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 , ТОВ «Гранде Лукро» (т.1 а.с.236-238). Цього ж дня, 26 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 передала ТОВ «Гранде Лукро», директором і одноосібним учасником якого вона являється, вказаний вище виробничий будинок до статутного фонду свого товариства, про що свідчить акт прийому-передачі від 26 жовтня 2020 року (т.1 а.с.239, т.2 а.с.182).

30 жовтня 2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Миронюк Н.В. винесене рішення про державну реєстрацію права власності  ТОВ «Гранде Лукро» на виробничий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.183 – 184).

Позивач ТОВ «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» 12 квітня 2021 року у своїй уточненій позовній заяві про зміну предмету позову змінює статус учасників справи, зазначає відповідачами ОСОБА_1 , ТОВ «Гранде Лукро», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. і Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, третьою особою зазначає ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка», – і просить скасувати запис державного реєстратора виконавчого комітету Вінницької міської ради Бурлак В.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на виробничий будинок по АДРЕСА_1 , а також запис приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. про державну реєстрацію за ТОВ «Гранде Лукро» права власності на вказане нерухоме майно (т.1 а.с.227 – 235).

Таким чином, позивач оспорює записи державного реєстратора про перехід права власності за ОСОБА_1 виробничого будинку швейної фабрики, і далі – за ТОВ «Гранде Лукро», і ці записи позивач просить скасувати.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що всі документи, які подані ОСОБА_1 на день здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, відповідали вимогам чинного законодавства, а тому підстав для відмови у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на виробничий будинок не вбачалось. Крім того, судом зазначено, що оспорюваний запис про державну реєстрацію права власності ТОВ «Гранде Лукро» на об`єкт нерухомості, який ОСОБА_1 передала до статутного фонду товариства, був проведений відповідно до вимог закону. Також суд першої інстанції вказав, що позивач звернувся в суд з неефективним способом захисту, пославшись при цьому на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19.
Як вбачається з рішення суду, суд відмовив у задоволенні позову з вищевказаних двох підстав, а тому колегія суддів, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову, а саме підлягає виключенню з мотивувальної частини посилання суду на законність (чи не законність) державної реєстрації нерухомого майна, виходячи з наступного.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:
1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;
2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;
3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/8547/19, від 22 березня 2023 року у справі №462/6533/21.

Крім того, апеляційний суд враховує, що додатковим підтвердженням наведеного висновку є пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень,тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з 16 січня 2020 року, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, такий спосіб захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, хоча і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, проте не врахував вищевикладені правові висновки Верховного Суду щодо ефективного захисту своїх прав, а тому підстави відмови в задоволенні позову необхідно змінити з урахуванням вищенаведеного.

В зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення у тексті цієї постанови, а в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, в зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак вказав неповні мотиви та підстави для такої відмови, судове рішення суду першої інстанції підлягає зміні у його мотивувальній частині.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення у його мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛС-ІНВЕСТ ВН» задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонногосуду Вінницької області від 20 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2023 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Войтко Ю.Б.
       
                                                       Матківська М.В.