ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 квітня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/4395/22
Головуючий у першій інстанції – Карапута О. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/373/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В.

учасники справи: 
особа, яка звернулась зі скаргою: ОСОБА_1 
стягувач: ПАТ ’’Альфа-Банк’’, після перейменування - АТ ’’Сенс Банк’’, в  подальшому,  на  підставі  договору факторингу від 20.12.2012 року -ТОВ ’’Фінансова Компанія ’’Кредит-Капітал’’    
особа, дії якої оскаржуються: начальник Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) Терещенко Антон Олександрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) на ухвалу Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Карапути О.О. від 07 грудня 2022 року, місце постановлення ухвали м.Чернігів, у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) Терещенка Антона Олександровича,  

                          В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою на дії начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О. щодо відмови у скасуванні постанови державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського управління юстиції Величко В.І. про арешт майна боржника від 24.10.2012 року у виконавчому провадженні №32065750. В обґрунтування вимог поданої скарги ОСОБА_1 вказував, що 06.04.2012 року постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського управління юстиції Величко В.І. було відкрито виконавче провадження № 32065750 про примусове виконання виконавчого листа № 6-4102, виданого 01.11.2011 року Новозаводським районним судом м.Чернігова, про стягнення з  ОСОБА_1   на  користь  ПАТ  ”Альфа-Банк”  боргу  у  сумі 24 944 грн. 78 коп. У подальшому, 24.10.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника. 26.02.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу - ПАТ ”Альфа-Банк”, на підставі п.2 ч.1 статті 47 Закону України ”Про виконавче провадження” (Закон №606-ХІV, втратив чинність 05.10.2016 року), через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, при цьому, обтяження у вигляді арешту нерухомого майна ОСОБА_1 , внесене 24.10.2012 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон вiдчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на підставі постанови про арешт майна боржника від 24.10.2012 року, не було скасовано. ОСОБА_1 зазначав, що на підставі договору факторингу від 20.12.2012 року, АТ ”Альфа-Банк” відступило права вимоги ТОВ ”Фінансова компанія ”Кредит Капітал”, проте, Новозаводським районним судом м.Чернігова рішення про заміну сторони у виконавчому провадженні №32065750, з ПАТ ”Альфа-Банк” на ТОВ ”Фінансова компанія ”Кредит Капітал”, або іншу особу, не ухвалювалось. За доводами ОСОБА_1 , строк повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа №6-4102 закінчився 27.02.2015 року. При цьому, виконавче провадження №32065750 завершено, будь-які інші відкриті виконавчі провадження про стягнення з боржника ОСОБА_1 коштів відсутні, тому незняття протягом тривалого часу арешту на майно боржника є невиправданим втручанням держави у право особи на мирне володіння своїм майном, а отже, є незаконним та необґрунтованим. За наведених обставин, ОСОБА_1 просив визнати неправомірними вищевказані дії щодо незняття арешту на майно боржника ОСОБА_1 , та зобов`язати начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О. скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського управління юстиції Величко В.І. про арешт майна боржника від 24.10.2012 року у виконавчому провадженні ВП №32065750.

Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.12.2022 року скаргу ОСОБА_1 на дії начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О., задоволено частково. Судом зобов`язано начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О. скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського управління юстиції Величко В.І. про арешт майна боржника від 24.10.2012 року у виконавчому провадженні №32065750. У задоволенні решти вимог - відмовлено. 

В апеляційній скарзі Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 07.12.2022 року, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 07.12.2022 року не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. В доводах апеляційної скарги Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що державним виконавцем не було вчинено всіх необхідних дій у зв`язку із завершенням виконавчого провадження №32065750, зокрема, щодо зняття арешту. Апелянт зазначає, що стаття 50 Закону України ”Про виконавче провадження” не передбачає зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ту обставину, що боржником станом на 29.12.2022 року не сплачено суму виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. За наведених обставин, Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вважає, що постанова про арешт майна боржника винесена у відповідності із вимогами законодавства, а факт сплати боржником на рахунок стягувача у 2022 році суми боргу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки рішення виконано частково, а саме, в частині виконавчого збору та витрат виконавчого провадження боржником не сплачено кошти. За доводами апелянта, для зняття арешту з майна боржника відповідно до статті 59 Закону України ”Про виконавче провадження”, боржнику необхідно сплатити заборгованість по виконавчому провадженню №32065750, а саме, виконавчий збір у сумі 2 494 грн. 78 коп. та витрати виконавчого провадження у сумі 300 грн.  

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ухвалу Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.12.2022 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції від 07.12.2022 року. 

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відео конференції, представник Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - Тарасенко К.В. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги. 

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , представники стягувача: ПАТ ’’Альфа-Банк’’, після перейменування - АТ ’’Сенс Банк’’, в  подальшому,  на  підставі  договору факторингу від 20.12.2012 року - ТОВ ’’Фінансова Компанія ’’Кредит-Капітал’’, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від ОСОБА_1 , ТОВ ’’Фінансова Компанія ’’Кредит-Капітал’’ на адресу апеляційного суду надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Величко В.І. від 06.04.2012 року було відкрито виконавче провадження №32065750 про примусове виконання виконавчого листа № 6-4102, виданого 01.11.2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ ”Альфа-Банк” боргу у сумі 24 944 грн. 78 коп. (а.с.48, зворот).
Постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Долини Д.В. від 24.10.2012 року у виконавчому провадженні №32065750 було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , із забороною на його відчуження, у межах суми звернення стягнення: 24 944 грн. 78 коп. (а.с.47). 
Постановою державного виконавця Долини Д.В. Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції від 26.02.2014 року у виконавчому провадженні №32065750 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 статті 47 Закону України ”Про виконавче провадження” (а.с.49, зворот).
Згідно довідки №7419-39.1 від 27.01.2022 року (а.с.12), заборгованість перед АТ ”Альфа-Банк” за укладеними на ім`я фізичної особи - ОСОБА_1 за кредитними договорами/рахунками відсутня, у зв`язку з відступленням права вимоги до ТОВ ”Фінансова компанія ”Кредит Капітал” на підставі договору факторингу від 20.12.2012 року. 
При цьому, відповідної інформації щодо заміни сторони у виконавчому провадженні з ПАТ ”Альфа-Банк” на ТОВ ”Фінансова компанія ”Кредит Капітал”, матеріали даної справи в собі не містять.
Згідно iнформацiї з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон вiдчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, дата формування: 20.01.2022 року, вбачається наявність обтяження у виді арешту нерухомого майна ОСОБА_1 , та оголошено заборону на його вiдчуження, внесене 24.10.2012 року за реєстраційним № 13156121 реєстратором: Миколаївська філія державного підприємства ”Інформаційний центр” Міністерства юстиції України на підставі постанови державного виконавця Ленінського вiддiлу ДВС Миколаївського МУЮ від 24.10.2012 року у виконавчому провадженні № 32065750 (а.с.6).
Відповідно до листа №29889 від 19.10.2022 року начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О., постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №32065750 від 24.10.2012 року винесена у відповідності до вимог Закону України ”Про виконавче провадження” (редакція на момент винесення), та скасуванню не підлягає. Факт сплати боржником у 2022 році на рахунок стягувача боргу, не є підставою для зняття арешту з майна боржника. Підставою для зняття арешту є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнутих з боржника (у тому числі, від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог всіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, незалежно від того чи перебуває виконавче провадження на виконанні або завершено. Таку вимогу висунуто до ОСОБА_1 , зокрема, і по іншим виконавчим провадженням, де він є боржником. (а.с.7-8).

Як вбачається із оскаржуваної ухвали Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.12.2022 року, частково задовольняючи вимоги скарги ОСОБА_1 на дії начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О., суд першої інстанції вказав, що на підставі статті 50 Закону України ”Про виконавче провадження” від 21.04.1999 року №606-XIV, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, та Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 в редакції, діючій на момент прийняття державним виконавцем постанови, проводяться всі інші дії державного виконавця, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, зокрема, поверненням виконавчого документа стягувачу, згідно із статтею 47 Закону України ’’Про виконавче провадення’’, та наслідки завершення відповідного виконавчого провадження зі зняттям арешту, що по даному виконавчому провадженню №32065750 зроблено не було. При цьому, суд першої інстанції вважав безпідставними посилання представника ДВС на те, що факт сплати боржником у 2022 році на рахунок стягувача боргу, не є підставою для зняття арешту з майна боржника, а підставою для зняття арешту є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнутих з боржника, у тому числі, і по іншим виконавчим провадженням, в яких він є боржником. Суд першої інстанції вказав, що вичерпний перелік випадків, у яких державний виконавець вправі чи зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, містився в ч.ч. 2-5 статті 60 Закону України ”Про виконавче провадження” №606-ХІV, який діяв до 04.10.2016 року, і міститься у ч.ч. 2-4 статті 59 чинного Закону України ”Про виконавче провадження”. При цьому, вказані переліки не містять такої підстави, як повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 статті 47 Закону України ”Про виконавче провадження” (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними). Посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.12.2021 року у справі №645/6694/15-ц, провадження №61-18160св19, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч.1 статті 319 ЦК України, арешт, який є об`єктом судового розгляду, перешкоджає ОСОБА_1 користуватися і розпоряджатися належною йому власністю. При цьому, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зняття арешту та заборони, накладених в межах виконавчого провадження №32065750. У задоволенні решти вимог скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав за необхідне, відмовити. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 07.12.2022 року про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 на дії начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О., не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду від 07.12.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що державним виконавцем не було вчинено всіх необхідних дій у зв`язку із завершенням виконавчого провадження №32065750, зокрема, щодо зняття арешту. Апелянт зазначає, що стаття 50 Закону України ”Про виконавче провадження” не передбачає зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ту обставину, що боржником станом на 29.12.2022 року не сплачено суму виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. За наведених обставин, Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вважає, що постанова про арешт майна боржника винесена у відповідності із вимогами законодавства, а факт сплати боржником на рахунок стягувача у 2022 році суми боргу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки рішення виконано частково, а саме, в частині виконавчого збору та витрат виконавчого провадження боржником не сплачено кошти. За доводами апелянта, для зняття арешту з майна боржника відповідно до статті 59 Закону України ”Про виконавче провадження”, боржнику необхідно сплатити заборгованість по виконавчому  провадженню  №32065750,  а  саме,  виконавчий  збір  у  сумі 2 494 грн. 78 коп. та витрати виконавчого провадження у сумі 300 грн.  

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 07.12.2022 року, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно п.10 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України ”Про виконавче провадження” від 02.06.2016 № 1404-VIII, скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом.
Таким чином, спірні правовідносини регулюються Законом України від 21.04.1999 року №606-XIV ”Про виконавче провадження” (далі - Закон №606-XIV), який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно із вимогами частин 1,2 статті 57 Закону №606-XIV, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також проведенням опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Відповідно до статті 30 Закону №606-XIV, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.
Отже, як закінчення виконавчого провадження, так само повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено, як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Пунктом 2 ч.1 статті 47 Закону №606-XIV встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до ч.5 статті 47 Закону №606-XIV, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Величко В.І. від 06.04.2012 року було відкрито виконавче провадження №32065750 про примусове виконання виконавчого листа № 6-4102, виданого 01.11.2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ ”Альфа-Банк” боргу у сумі 24 944 грн. 78 коп. (а.с.48, зворот).
Постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Долини Д.В. від 24.10.2012 року у виконавчому провадженні №32065750 було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , із забороною на його відчуження, у межах суми звернення стягнення: 24 944 грн. 78 коп. (а.с.47). 
Постановою державного виконавця Долини Д.В. Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції від 26.02.2014 року у виконавчому провадженні №32065750 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 статті 47 Закону України ”Про виконавче провадження” (а.с.49, зворот).

Інформації щодо повторного пред`явлення даного виконавчого документа до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 Закону №606-XIV, матеріали справи не містять.

Відповідно до п.3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5) в редакції, діючій на момент прийняття державним виконавцем постанови, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).
Умовою для повернення виконавчого документу на підставі обставин, у ч.1 статті 47 Закону України №606-XIV є те, що визначені вказаною частиною статті обставини повинні бути зафіксовані відповідним актом державного виконавця, складеним згідно приписів п.1.5.2 Інструкції № 512/5.
Згідно із приписами статті 50 вказаного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.
Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, відповідно до зазначеної статті та Інструкції №512/5, проводяться всі інші дії державного виконавця, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, зокрема, поверненням виконавчого документа стягувачу, згідно із статтею 47 цього Закону та наслідки завершення відповідного виконавчого провадження зі зняттям арешту.
Вичерпний перелік випадків, у яких державний виконавець (виконавець) вправі чи зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, містився в положеннях частин 2-5 статті 60 Закону України ”Про виконавче провадження” №606-ХІV, що втратив чинність 04.10.2016 року, і міститься у частинах 2-4 статті 59 чинного Закону України ”Про виконавче провадження”.
Системний аналіз вказаних норм права свідчить про те, що Законом не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення, оскільки зазначені переліки не містять такої підстави зняття арешту майна боржника, як повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 статті 47 Закону України ”Про виконавче провадження” (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що на підставі приписів статті 50 Закону України ”Про виконавче провадження” від 21.04.1999 року №606-XIV та Інструкції №512/5 проводяться всі інші дії державного виконавця, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, зокрема, поверненням виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 даного Закону та наслідки завершення відповідного виконавчого провадження зі зняттям арешту, що по виконавчому провадженю №32065750 вчинено не було. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставними посилання представника ДВС на ті обставини, що факт сплати боржником у 2022 році на рахунок стягувача боргу, не є підставою для зняття арешту з майна боржника, а підставою для зняття арешту є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнутих із боржника, у тому числі, і по іншим виконавчим провадженням, де він є боржником. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Долини Д.В. від 24.10.2012 року у виконавчому провадженні №32065750 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , із забороною на його відчуження, у межах суми звернення стягнення, яка становить 24 944 грн. 78 коп. (а.с.47). Разом з тим, згідно довідки  №7419-39.1  від 27.01.2022 року (а.с.12), заборгованість перед АТ ”Альфа-Банк” за укладеними на ім`я фізичної особи - ОСОБА_1 за кредитними договорами/рахунками, відсутня у зв`язку з відступленням права вимоги до ТОВ ”Фінансова компанія ”Кредит Капітал” на підставі договору факторингу від 20.12.2012 року. При цьому, відповідної інформації щодо заміни сторони у виконавчому провадженні №32065750 з ПАТ ”Альфа-Банк” на ТОВ ”Фінансова компанія ”Кредит Капітал”, матеріали даної справи в собі не містять.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд, відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.11.2021 року у справі №161/14034/20, провадження №61-1980св21. А саме, висновки Верховного Суду відносно того, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 07.12.2022 року щодо наявності правових підстав для часткового задоволення вимог скаргу ОСОБА_1 на дії начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О. А саме, для зобов`язання судом начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Терещенка А.О. скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського управління юстиції Величко В.І. про арешт майна ОСОБА_1 від 24.10.2012 року у виконавчому провадженні №32065750. 
При розгляді даної справи по суті судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.12.2021 року у справі №645/6694/15-ц, провадження №61-18160св19. А саме, правовий висновок Верховного Суду відносно того, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 07.12.2022 року, постановленої на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) - залишити без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.12.2022 року, залишити без змін.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, а саме, про стягнення з Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 відшкодування понесених ним документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, про що заявлено у відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) (а.с.101-105,117-118), апеляційний суд виходить із наступних обставин. 

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 статті 133 ЦПК України).
Відповідно до ч.1, ч.2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 статті 137 ЦПК України).
Згідно із приписами ч.4,ч.5,ч.6 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представництво інтересів ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Корнієнко С.В., на підставі договору (угоди) про надання адвокатських послуг №4/02 від 04.02.2022 року (а.с.104) та ордеру серії АІ №1312432 від 08.03.2023 року (а.с.116,зворот).
Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) від 08.03.2023 року про надання правничої допомоги ОСОБА_1 у справі №751/4395/22 (а.с.103), та акту виконаних робіт від 08.03.2023 року про надання правничої допомоги ОСОБА_1 у справі №751/4395/22 (а.с. 103,зворот), сума очікуваних витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу складає 6 300 грн. 
В ході апеляційного розгляду даної справи представником Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного  міжрегіонального  управління  Міністерства  Юстиції (м.Одеса) - Тарасенком К.В. було заявлено клопотання щодо неспівмірності заявленого ОСОБА_1 розміру витрат на професійну правничу допомогу; співмірним розміром витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 вважав суму 2 800 грн.      

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги документально підтверджений факт надання ОСОБА_1 професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, п.2, п.4. договору (угоди) №4/02 про надання адвокатських послуг від 04.02.2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Корнієнком С.В., щодо виплати гонорару, а також клопотання щодо неспівмірності заявленого ОСОБА_1 розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Інгульського відділу державної  виконавчої  служби  у  м.Миколаєві  Південного міжрегіонального  управління  Міністерства  Юстиції  (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 - 3 000 (три тисячі) грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. Вказаний розмір відшкодування понесених ОСОБА_1 судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, на думку апеляційного суду, узгоджується із засадами співмірності та виваженості.  

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) - залишити без задоволення.

Ухвалу Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07 грудня 2022 року, залишити без змін.

Стягнути з Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 3 000 (три тисячі) грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: