КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/3494/2023
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

            05 квітня 2023року                                                                        місто Київ
                                                                                               справа № 760/28383/20
                              
  Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                       суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                       
  розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
                                                 В С Т А Н О В И В:
В грудні 2020 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором №200222-10036-10 від 22 лютого 2020 року у розмірі 27179,63 грн., яка складається з:
4998,09грн. - заборгованість за кредитом;
1189,56грн. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.2. кредитного договору за ставкою 1,7 % за кожен день користування кредитом за період з 22 лютого 2020 року по 02 травня 2020 року;
20991,98грн. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 03 травня 2020 року по 30 серпня 2020 року.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 22 лютого 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та відповідачем було укладено договір №200222-10036-10, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 5000 грн. строком на 14 днів, шляхом переказу на її платіжну картку, емітовану у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,7 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.
Вказував, що кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Зазначав, що підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким відповідач ознайомилась перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту.
Посилався на те, що позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача позику в розмірі 5000 грн., що підтверджується чеком від 22 лютого 2020 року.
Позивач вказував, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» свої зобов`язання виконав належним чином, однак відповідач умови договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 травня 2022 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» 4998,09 грн.боргу, 1189,56грн. заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п.1.2. кредитного договору за ставкою 1,7 % за кожен день користування кредитом за період з 22 лютого 2020 року по 02 травня 2020 року, 20991,98 грн.заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п.3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 03 травня 2020 року по 30 серпня 2020 року, 7000 грн. витрат на правничу допомогу та 2102 грн. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати і постановити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту №200222-10036-10 від 22 лютого 2020 року з ОСОБА_1 у розмірі 4998,09 грн. основного боргу та 1189,56 грн. відсотків, 2500 грн. за правничу допомогу та пропорційні судові витрати.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки її доводам про те, що договір у наданій паперовій копії електронного документа не дозволяє встановити, ким саме він був підписаний і як саме. У графі підпис кредитора пусто. У графі підпис позичальника зазначено про підпис одноразовим ідентифікатором, але самий підпис також відсутній. Графік платежів до договору взагалі не підписаний.
Вказувала, що оскільки кредитний договір є двостороннім, він мав бути підписаний у дату його укладання в оригіналі обома його сторонами, що може бути і в електронній формі, але оригінал має об`єктивно існувати, проте їй він не надавався. 
Вважає, що за відсутності оригіналу кредитного договору не можна встановити достовірно дотримання письмової форми, які його умови, у тому числі розміри процентної ставки та які строки кредитування були погоджені сторонами.
Посилалася на те, що копія документа повинна відповідати оригіналу, тобто повністю відтворювати інформацію оригіналу і всі його зовнішні ознаки або їх частину, а так як надані паперові копії не містять підписів сторін, вони не відповідають оригіналам.
Вказувала, що вона не заперечує обставину перерахування позивачем коштів у сумі 5000 грн. на її особистий картковий рахунок та необхідності стягнення з неї отриманих грошових коштів та передбачених графіком платежів відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 5000 грн. та 1190 грн. відповідно.
Зазначала, що однак, підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідача не означає автоматичного підтвердження підписання наданого позивачем тексту кредитного договору, оскільки вона ніколи не ознайомлювалась з ним та не погоджувала всіх його умов, вона вперше побачила повний текст копії кредитного договору лише після подачі позивачем позову про стягнення заборгованості.
Вважає, що суд першої інстанції бездоказово прийняв до уваги виключно позицію однієї сторони - позивача, а по відношенню до неї проявив упередженість, порушив ст.ст.2, 10, 12 ЦПК України.
Посилалася на те, що позивачем не доведено факт укладання договору з нею та його істотних умов, єдиним доказом чого може бути оригінал примірнику такого договору в електронній формі з усіма реквізитами, у тому числі - підписами сторін, згідно зі ст.100 ЦПК України та ч.1 ст.5, абз.1 ч.1 ст.7 та ч.4 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», який дозволить перевірити наявність електронних цифрових підписів обох сторін договору у дату його укладання, щоб встановити достовірний незмінний зміст підписаного сторонами договору і застосувати його умови до правовідносин сторін при прийнятті судом рішення.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 вищезазначеногоЗакону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, 22 лютого 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 було укладено договір №200222-10036-10, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 5000 грн. строком на 14 днів, шляхом переказу на платіжну картку останньої, емітовану АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,7 % від суми кредиту за кожен день користування.
Відповідно до п. 3.3. вказаного договору у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3. договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує товариству плату за користування кредитом за підвищеною ставкою - 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування кредитом понад строк, зазначений у п. 1.3. цього договору.
Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
На підтвердження укладення договору №200222-10036-10 від 22 лютого 2020 року позивачем надано послідовність укладення цього договору, з якої вбачається, що 22 лютого 2020 року о 12:11:22 годин відповідач зареєструвалась на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua, для чого пройшла ідентифікацію та верифікацію особи (заповнила анкету-заяву з зазначення прізвища, ім`я та по-батькові, даних паспорту, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначив реквізити картки для отримання кредиту), підтвердила номер мобільного телефону, ознайомилась з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, здійснила акцептування кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Одноразовий ідентифікатор 519836 направлявся відповідачу шляхом надсилання повідомлення на її мобільний номер НОМЕР_1 , який вказувався нею при реєстрації.
Кредитний договір був підписаний відповідачем 22 лютого 2020 року о 12:22:04 годин шляхом введення одноразового ідентифікатора 519836 в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua.
Встановивши, що відповідач підписала електронний договір шляхом використання (введення)  одноразового ідентифікатору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладення договору №200222-10036-10 від 22 лютого 2020 року узгоджується із ст.ст.6, 627 ЦК України та ст.ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду з ним та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
А відтак, доводи відповідача про те, що вона не підписувала кредитний договір,  а договір у наданій позивачем паперовій копії електронного документа не дозволяє встановити, ким саме він був підписаний і як саме, колегія суддів відхиляє, оскільки законом передбачено можливість підписання електронного договору одноразовим ідентифікатором, який був направлений відповідачу шляхом надсилання повідомлення на її мобільний номер НОМЕР_1 , який вказувався нею при реєстрації. Вказаний     номер телефону також зазначений відповідачем як у відзиві на апеляційну скаргу, так і в апеляційній скарзі. При цьому, Законом не визначено обов`язковість підписання електронного правочину електронним цифровим підписом.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» було перераховано на картковий рахунок відповідача позику в розмірі 5000 грн., що підтверджується чеком від 22 лютого 2020 року.
Вказані обставини також визнаються ОСОБА_1 .
З листа АТ «Таскомбанк» від 11 грудня 2020 року вбачається, що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам №44 від 30 липня 2018 року банком було здійснено переказ грошових коштів на рахунок одержувача, до якого емітовано електронний платіжний засіб, а саме 22 лютого 2020 року на картку отримувача № НОМЕР_2 було зараховано 5000 грн., відправником яких виступило ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація».
Згідно відповіді АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 04 квітня 2021 року, яка надійшла на запит суду першої інстанції встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано картку № НОМЕР_3 . В анкеті від 24 червня 2019 року зазначено мобільний телефон НОМЕР_1 .
Також в матеріалах справи міститься виписка по рахунку ОСОБА_1 за період з 21 лютого 2020 року по 23 лютого 2020 року, з якої вбачається, що 22 лютого 2020 року на картковий рахунок відповідача був зарахований переказ на суму 5000 грн.
Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, врахувавши, що відповідач його не спростувала належними доказами дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором та наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що їй не зрозуміло звідки взялася заборгованість у розмірі 20991,98 грн. за нарахованими процентами відповідно до п.3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 03 травня 2020 року по 30 серпня 2020 року, оскільки вона їх не погоджувала жодним способом, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки підписавши спірний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду з ним та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені, у тому числі і п.3.3, тобто сплати процентів за підвищеною ставкою.
При цьому, відповідачемне було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх доводів та на спростування доказів наданих стороною позивача.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що на думку відповідача судові витрати позивача на правову допомогу у розмірі 7000 грн. при визначеній ціні позову 27179,63 грн. є необгрунтованими та неспівмірними ціні позову, оскільки становить 1/4 від вказаної ціни позову, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.  
При цьому, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» на підтвердження витрат на правову допомогу надало копії: договору про надання юридичних послуг №01/06/2020-ФІ від 01 червня 2020 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2412 від 23 жовтня 2018 року, довіреності від ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація» на адвоката     Руденка К.В., акту приймання-передачі наданих послуг №16 від 22 жовтня 2020 року з переліком наданих послуг, платіжного доручення №2924 від 22 жовтня 2020 року (призначення платежу - згідно договору № 01/06/2020-ФІ про надання юридичних послуг та від 01 червня 2020 року, акт виконаних робіт №15, 16, 17 від 22 жовтня 2020 року).
Подаючи, до суду першої інстанції, відзив на позовну заяву відповідачемне заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Таким чином, дослідивши докази, які були надані позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу та взявши до уваги відсутність клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень з відповідача підлягає задоволенню.
При цьому клопотання відповідача про витребування доказів у позивача задоволенню не підлягає, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач подавала відзив на позовну заяву, однак не зверталася до суду першої інстанції з вказаними клопотаннями про витребування доказів, суд першої інстанції їх не вирішував, а також не обґрунтувала в апеляційній скарзі та не надала доказів неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.
Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, №303-A, §§29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія  суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законним  і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Рішення суду ухвалено з дотриманням  норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 травня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
                                                                                                                                                         
Головуючий:
 
Судді: