ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4045/23 Справа № 204/10216/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Козиря Ю.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

18 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати йому середнього заробітку на весь період увільнення від роботи; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на його користь середній заробіток за час проходження ним військової служби за період з 19 липня 2022 року по день винесення рішення суду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що з відповідачем по справі він перебуває у трудових відносинах з 21 липня 2008 року. З 02 травня 2020 року він працював машиністом гірничих виїмкових машин 6 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України в Україні було введено воєнний стан. З 31 липня 2020 року по теперішній час позивач на підставі контракту проходить військову службу. На час укладання контракту, згідно ст. 119 КЗпП України, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Згідно наданої відповідачем по справі довідки № 2520 від 11.10.2022 року, відповідачем виплачувався позивачу середній заробіток до липня 2022 року. Але, починаючи з 19 липня 2022 року відповідачем було припинено виплату середнього заробітку, який зберігається за позивачем на час проходження військової служби згідно наказу № 1756 вк від 19.07.2022 р. Як було повідомлено позивачу в усному порядку, то 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-IX, яким внесено зміни, зокрема, до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, та у роботодавців тепер немає обов`язку зберігати середній заробіток за працівниками, яких призвали на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом. Таким чином, відповідачем по справі було прийнято рішення припинити працівникам, які проходять військову службу виплату середнього заробітку. З рішенням (наказом № 1756 вк від 19.07.2022 р.) відповідача про припинення виплати середнього заробітку (яким також було припинено виплату середнього заробітку й позивачу) - він не згодний, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, так як він порушує права позивача і законні інтереси. Вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу заборгованість по виплаті середнього заробітку, яка утворилася починаючи з 19 липня 2022 року. Коли позивач йшов на службу обороняти України, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, то був впевнений та розраховував на те, що позивачу у цей час будуть сплачуватися гарантовані Конституцією та законами України середній заробіток за місцем роботи, на якій він працював на той час. Зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України були внесені вже після того, як позивач пішов на військову службу. При цьому, на військову службу позивач пішов, так як виникла кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці та зумовила настання особливого періоду. Між роботодавцем та працівником виникли триваючі правовідносини зі збереження середнього заробітку на час прийняття на службу. Їх реалізація розпочалась на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП, що діяла до 19 липня 2022 року. Отримання середнього заробітку є безперервним процесом реалізації права, яке не реалізоване. Вважає, що відповідачем незаконно припинено виплату з 19 липня 2022 року середнього заробітку, та заборгованість яка у зв`язку з цим виникла - повинна бути виплачена позивачу. У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 вирішив звернутися до суду з даним позовом (а.с.1-5).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку – відмовлено (а.с.69-72).

Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі (а.с.78-81). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що наказом ВАТ «Вугільна компанія «Шахта «Красноармійська-Західна № 1» (найменування змінено на Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське») № 3491 к від 21 липня 2008 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу гірником очисного забою 5 розряду дільниці з видобутку вугілля № 2 з 21 липня 2008 року (а.с. 9 (зворотній бік)).
ОСОБА_1 працював у Приватному акціонерному товаристві «Шахтоуправління «Покровське» на різних посадах та 02 травня 2020 року переведений машиністом гірничих виїмкових машин 6 розряду підземним з повним робочим днем в шахті, що підтверджується відомостями з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с. 11-12).
31 липня 2020 року ОСОБА_1 підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на три роки (а.с. 14-15).
Отже, на теперішній час ОСОБА_1 на підставі контракту проходить військову службу.
До липня 2022 року ОСОБА_1 , як працівнику, прийнятому на військову службу за контрактом, Приватним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське» на підставі за ч. 3 ст. 119 КЗпП України виплачувався середній заробіток, що підтверджується Довідкою № 2520 від 11 жовтня 2022 року (а.с. 10).
Наказом генерального директора Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року працівникам, які до 18 липня 2022 року (включно) були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зокрема і ОСОБА_1 , з дати видання цього наказу було припинено збереження та виплату середнього заробітку із збереженням за ними місця роботи і посади на весь період увільнення від роботи (а.с. 10 (зворотній бік)).
Звертаючись у листопаді 2022 року до суду з даним позовом,  ОСОБА_1  просив визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати йому середнього заробітку на весь період увільнення від роботи, а також стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на його користь середній заробіток за час проходження ним військової служби за період з 19 липня 2022 року по день винесення рішення суду, посилаючись на те, що зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України були внесені вже після того, як він почав проходити військову службу за контрактом, між ним та роботодавцем виникли триваючи правовідносини із збереження середнього заробітку на час проходження військової служби, з прийняттям вказаного наказу фактичного звужено його право на отримання середнього заробітку, що суперечить Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що починаючи з 19 липня 2022 року частиною 3 статті 119 КЗпП України вже не передбачено збереження за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом середнього заробітку на підприємстві, а передбачено лише збереження місця роботи, посади, суд приходить до висновку, що наказ Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку є законним та передбачені Законом підстави для скасування цього наказу і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року на теперішній час відсутні.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду 1 інстанції. 

У статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації.
Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 31 липня 2020 року, тобто станом на дату підписання ОСОБА_2 контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час.
Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину третю статті 119 КЗпП України, а саме у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.
Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток.

Таким чином, передбачався обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії відповідача – Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними.

Доводи апеляційної скарги, що позивач, коли йшов на службу обороняти Україну, був впевнений та розраховував на те, що йому у цей час будуть сплачувати гарантовані Конституцією та Законами України середній заробіток за місцем його роботи, колегія суддів не може прийняти, як аргумент для скасування законно прийнятого рішення, оскільки такі доводи є виключно припущеннями позивача. 

Як вірно зазначив суд 1 інстанції, частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Правову позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
В ухвалі від 09 липня 1998 року № 6-уп/98 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.
У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірних висновків, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем ОСОБА_1 середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ. А починаючи з 19 липня 2022 року відповідач Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» не має обов`язку зберігати за позивачем ОСОБА_1 середній заробіток.
При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить посилань на застосування його положень лише щодо осіб, які призвані на військову службу після набрання ним чинності.
Також слід зазначити, що Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно повинна виплачуватися додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону №2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.
Отже, підсумовуючи все вищенаведене та враховуючи, що починаючи з 19 липня 2022 року частиною 3 статті 119 КЗпП України вже не передбачено збереження за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом середнього заробітку на підприємстві, а передбачено лише збереження місця роботи, посади, суд приходить до висновку, що наказ Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку є законним та передбачені Законом підстави для скасування цього наказу і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року на теперішній час відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що збереження заробітку вже мобілізованим працівникам позначатиме дискримінацію, - судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки з метою уникнення дискримінаційних підходів стосовно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, а також не зарахування періоду перебування на військовій службі до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, є виправданим та відповідає Конституції України.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, повно і правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2023 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: