Справа № 303/4247/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 березня 2023 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Фазикош Г.В.,
       з участю секретар Чічкало М.А.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26 січня 2021 року (у складі судді Куцкіра Ю.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , третя особа – приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Попович Віта Володимирівна, про визнання недійсним і скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив: 
-визнати недійсним і скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2017 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про передачу у власність земельної ділянки загальною площею 0.05 га, що розташована в урочищі Сороча гора с. Кендерешів Мукачівського району Закарпатської області для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земе6льної ділянки 2122755303:00:040:0003;
-усунути перешкоди щодо користування земельною ділянкою площею 0.23 га, яка розташована в урочищі Сороча гора с. Кендерешів Мукачівського району, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю II-ЗК № 003849 від 05.04.2001 р., виданим на підставі рішення Кольчинської селищної ради від 15.08.1977 р. 
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,23 га, яка розташована в урочищі Сороча гора с. Кендерешів Мукачівського району. Право на земельну ділянку, крім Державного акту, підтверджено також рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 31.08.2010 р., яким визнано недійсним рішення 13 сесії 5-го скликання Кольчинської селищної ради від 25.07.2007 р. про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,05 га в урочищі Сороча гора с. Кендерешів Мукачівського району для ведення особистого селянського господарства. Крім цього, визнано недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЗК № 034625, виданий ОСОБА_3 13.08.2007 р., кадастровий номер 2122755303:00:040:0003.
Знаючи про таке рішення суду, відповідач ОСОБА_3  08.12.2017 р. уклав з  ОСОБА_1  договір купівлі-продажу, предметом якого стала земельна ділянка за кадастровим номером 2122755303:00:040:0003, що раніше належала позивачу.
Унаслідок цього правочину позивач позбавлений повноцінно використовувати свою земельну ділянку, так як новим власником ОСОБА_1 знищено частину насаджень плодових дерев на його ділянці та пошкоджено огорожу.
Позивач вважає, що відповідачі уклали між собою договір, який стосується його власності, зазначивши при цьому в договору неправдиві відомості.
Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.01.2021 р. позов задоволено частково:
-Визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2017 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про передачу у власність земельної ділянки загальною площею 0,05 га, що розташована за адресою: урочище Сороча гора, с. Кендерешів Мукачівського району Закарпатської області, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2122755303:00:040:0003;
-В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2017 р.
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 26.03.2021 р. заяву представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Сідуна В.М., про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.90-91).
У апеляційній скарзі адвокат Сідун В.М. в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення у частині, що стосується задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, та постановити у відповідній частині нове рішення, яким у задоволенні вказаної вимоги відмовити.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-Суд не застосував положення ст.ст. 229-233 ЦК України, на які покликався позивач, а вказав інші підстави для визнання договору недійсним, на які позивач не посилався;
-Суд безпідставно дійшов висновку, що на момент укладення оспореного договору ОСОБА_3 не був власником відчужуваної земельної ділянки, оскільки відповідна обставина була встановлена нотаріусом на підставі даних реєстру права власності та реєстру заборон;
-Судом проігноровано, що ОСОБА_4 ніколи не був власником спірної земельної ділянки в розумінні ЦК України та ЗК України;
-Позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки внаслідок визнання оспореного договору недійсним право власності позивача на земельну ділянку не поновлюється.
Письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14.12.2021 р. провадження у справі було зупинено до залучення для участі у справі правонаступника(ів) померлого позивача ОСОБА_4 (а.с.126), ухвалою цього ж суду від 06.06.2022 р. провадження у справі поновлено (а.с.138), а хвалою від 06.12.2022 р. залучено до участі в справі ОСОБА_2 як правонаступника (сина) померлого позивача – ОСОБА_4 (а.с.167-168).
У судове засідання учасники справи не з`явилися.
Представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Беран І.М., подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Представник відповідача ОСОБА_5 – адвокат Сідун В.М., утретє подав до суду заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю у розгляді справ у судах першої інстанції і на жодне з п`яти судових засідань ні він, ні його довіритель – відповідач ОСОБА_5 , не з`явилися, хоча про дату, час і місце таких були належно повідомлені, що підтверджується довідками про доставку SMS (наявна відповідна заявка – а.с.47) і довідкою про доставку ОСОБА_6 електронного листа за вказаною ним електронною адресою. Це ж саме стосується і відповідача ОСОБА_3 , який рішення суду першої інстанції не оскаржував. 
17.11.2022 р. Рада адвокатів України прийняла рішення щодо поважності причин неявки адвокатів для участі, зокрема, в судовому засіданні. Так, неприбуття адвоката за викликом до суду або інших органів, а також припинення його участі у відповідних юрисдикційних процедурах, якщо це зумовлено наслідками війни (повітряна тривога, відсутність електрозабезпечення, неможливість використання транспорту, ракетне чи інше збройне ураження території, де знаходиться адвокат та/або відповідний орган, а також окупація вказаної території тощо) становить поважну причину неявки адвоката в судове засідання.
За вказаних обставин колегія суддів вважає доцільним розглянути справу за відсутності учасників справи, визнавши неявку, зокрема, адвоката Сідуна В.М. як неявку без поважних причин. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду – без змін, із таких мотивів.
Задовольняючи позов частково, тобто визнаючи недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2017 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про доведеність у судовому засіданні обставин, на які послався позивач у своїй позовній заяві, зокрема, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 свідомо не повідомив ОСОБА_1 про існування рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31.08.2010 р., яким було скасовано рішення Кольчинської селищної ради від 25.07.2007 р. про передачу йому земельної ділянки та визнано недійсним державний акт на право власності на цю земельну ділянку.
При цьому, суд установив наступні факти й обставини.
Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 003849 ОСОБА_4 на підставі рішення ХVI сесії ХХІІ скликання Кольчинської селищної ради народних депутатів передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,23 га в урочищі «Сороча гора» на території с. Кендерешів (а.с.9).
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 31.08.2010 р., яке набрало законної сили 14.09.2010 р., визнано недійсним рішення 13 сесії 5-го скликання Кольчинської селищної ради від 25.07.2007 р. про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,05 га в урочищі Сороча Гора с. Кендерешів Мукачівського району Закарпатської області для ведення особистого селянського господарства. Також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 034625, виданий 13.08.2007 р. ОСОБА_3 на право власності на вищезазначену земельну ділянку (а.с.10-14).
Як видно з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 034625 ОСОБА_3 на підставі рішення 13 сесії 5 скликання Кольчинської селищної ради від 25.07.2007 р. є власником земельної ділянки площею 0,0500 га, яка розташована в урочищі Сороча гора с. Кендерешів Мукачівського району Закарпатської області (а.с.27).
08.12.2017 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, місце розташування якої є с. Кендерешів, урочище Сороча гора Мукачівського району Закарпатської області, кадастровий номер 2122755303:00:040:0003 (а.с.55, 56).
Однак, на момент укладення цього договору ОСОБА_3 не був власником земельної ділянки.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Згідно з положеннями ст. 82 ч.3, ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 31.08.2010 р., яке набрало законної сили та є чинним, було установлено, що земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_3 повністю накладається на земельну ділянку, яка перебуває у власності ОСОБА_4 , що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 58 від 25.05.2010 р.
Цим же рішенням безумовно встановлено, що ОСОБА_4 є (був) законним власником земельної ділянки площею 0.23 га в урочищі Сороча гора с. Кендерешів, а тому твердження апелянта про те, що ОСОБА_4 ніколи не був власником спірної земельної ділянки в розумінні ЦК України та ЗК України, є безпідставним.
Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував положення ст.ст. 229-233 ЦК України, на які покликався позивач, а вказав інші підстави для визнання договору недійсним, на які позивач не посилався, колегія суддів відхиляє у зв`язку з наступним.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін;
3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).
Детально про це пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19.
Так, активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Як видно з позовної заяви, посилання ОСОБА_4 на ст.ст. 229-233 ЦК України та зазначення у зв`язку з цим відповідних обставин є лише однією із підстав позову. Суд першої інстанції правильно встановив зміст спірних правовідносин і не порушив принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України), тобто розглянув справу в межах заявлених вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів.
Довід апелянта про безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що на момент укладення оспореного договору ОСОБА_3 не був власником відчужуваної земельної ділянки, оскільки відповідна обставина була встановлена нотаріусом на підставі даних реєстру права власності та реєстру заборон, не впливає на правильність вирішення спору через відсутність у ОСОБА_3 правомочності власника земельної ділянки площею 0.05 га в урочищі Сороча гора с. Кендерешів Мукачівського району ще з вересня 2010 р.
Правомочність – це захищена законом можливість громадян чи юридичних осіб діяти певним чином при здійсненні належних їм прав, у тому числі користуватися матеріальними і духовними благами.
Укладаючи 08.12.2017 р. договір купівлі-продажу земельної ділянки, ОСОБА_3 як продавець не мав правомочності власника, тобто діяв незаконно та недобросовісно.
Окрім того, апелянт не вповноважений діяти від імені ОСОБА_3 , а сам ОСОБА_3 не оскаржив рішення суду.
Довід апеляційної скарги про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки внаслідок визнання оспореного договору недійсним право власності позивача на земельну ділянку не поновлюється, не заслуговує на увагу як підстава для скасування оскарженого рішення у зв`язку з таким.
За приписами ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до пункту другого частини другої ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права та інтересу також є визнання правочину недійсним.
Згідно з усталеною практикою Верховного суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібним для ефективного відновлення порушеного права (зокрема, постанова ВС від 10.02.2023 р. у справі № 206/1198/19).
Однак, у нашому випадку позивач не ставить питання про скасування рішень і записів про державну реєстрацію, а пов`язує порушення свого майнового (земельного) права саме з незаконністю укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
       Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
       Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.                                                                                 2.Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26 січня 2021 року залишити без змін.                                                         3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 06.04.2023 р.
Судді: