ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2023 року                                                                     Справа №572/1056/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії: 
Головуючий суддя                          Мельник О.В.
суддя                                                  Петухов М.Г. 
суддя                                                  Гудак А.В. 
при секретарі судового засідання Стафійчук К.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2023 у справі №572/1056/21 (суддя Пашкевич І.О., повний текст рішення складено 21.04.2023)
за позовом керівника Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади м. Сарни Рівненської області 
до 1) Сарненської міської ради Рівненської області
    2) ОСОБА_1 
про визнання недійсним рішення, договору купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію права власності та зобов`язання повернення земельної ділянки
за участю: 
прокурора - Гарбарука В.А.,
представника відповідача-1 - Шило С.М.  
представника відповідача-2 - не з`явився

ВСТАНОВИВ:
          Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.04.2023 позов керівника Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади м.Сарни Рівненської області про визнання недійсним рішення, договору купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію права власності та зобов`язання повернення земельної ділянки задоволено у повному обсязі. 
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції, аналізуючи ст.120, 124, 134 ЗК України, ст.331 ЦК України, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах 18.12.2019 у справі №916/633/19, від 26.02.2020 у справі №914/1658/15, вказав, що наявність на орендованій земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва, не надавала ОСОБА_1 права на придбання у власність спірної земельної ділянки поза межами конкурентних засад, а саме як власнику об`єкта нерухомого майна та підлягала, продажу Сарненською міською радою виключно на підставі земельних торгів.
Відтак, придбання ОСОБА_1 земельної ділянки в привілейованому становищі за наслідком прийняття рішення Сарненської міської ради №1271 від 13.09.2019 , в порядку, передбаченому ст.128 та ч.2 ст.134 ЗК України порушує права та законні інтереси територіальної громади та інтереси інших фізичних та юридичних осіб, оскільки здійснення продажу даної земельної ділянки повинно було відбуватися на конкурентних засадах.
Крім того, господарський суд зазначає, що ОСОБА_1 самовільно, без отримання від орендодавця згоди розпочав на орендованій земельній ділянці будівельні роботи та створив об`єкт незавершеного будівництва. Внаслідок наявності на ділянці об`єкту незавершеного будівництва, зареєстрованого за відповідачем-2, Сарненська міська рада прийняла оспорюване рішення №1271 від 13.09.2019, а ОСОБА_1 отримав можливість на позаконкурентних засадах отримати у власність шляхом викупу земельну ділянку, що попередньо йому була передана в оренду строком на 5 років.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання рішення Сарненської міської ради №1271 від 13.09.2019 недійсним, а позовні вимоги у даній частині до задоволення.
Також суд вказав, що між Сарненською міською радою та ОСОБА_1 на підставі оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування, яке суперечить вимогам закону, без дотримання законодавчо-визначеного порядку укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.10.2019, тому він підлягає визнанню недійним, а позов в цій частині підлягає до задоволення.
Вимога прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію прав за №332584367 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про право приватної власності ОСОБА_1 є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним договору, а тому також підлягає до задоволення.
Щодо вимоги про повернення земельної ділянки у комунальну власність, враховуючи положення ст.216 ЦК України, приймаючи до уваги встановлену судом недійсність договору купівлі-продажу, суд дійшов висновку, що відповідач-2 повинен повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають до задоволення.
Крім того, щодо представництва прокурором інтересів територіальної громади міста Сарни, суд зазначив, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування (який визначений одним із одним зі співвідповідачів) оспорюваних рішень, з огляду на що прокурор має право звернутися до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах територіальної громади, яка є власником земельної ділянки в силу ст. 80 Земельного кодексу України.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач-2 - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Судові витрати у справі стягнути з позивача.
          Апелянт, зокрема, вказує, що обраний позивачем спосіб захисту прав територіальної громади у вигляді визнання недійсним рішення не є ефективним засобом правового захисту та не має наслідком поновлення будь-яких прав, оскільки вказане рішення вже виконане та відповідно вичерпало свою дію.
          Вважає, шо господарським судом не було встановлено фактів порушення процедури викупу земельної ділянки та наявності підстав для відмови в продажу земельної ділянки, які встановлені законом, на момент прийняття відповідного рішення Сарненською міською радою, оскільки на об`єкти незавершеного будівництва, у випадку реєстрації на них права власності у встановленому порядку, поширюється режим нерухомої речі у відповідності до ст.181, 182 ЦК України, а відтак ОСОБА_1 у встановленому законом порядку викупив земельну ділянку як власник об`єкта нерухомого майна.
          Також скаржник звертає увагу, що у чинному законодавстві відсутній такий етап забудови земельної ділянки як отримання дозволу органу місцевого самоврядування на будівництво. Вважає, що оскільки договором від 06.12.2018 в оренду передавалась земельна ділянка для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування строком на 5 років, а будівництво центру обслуговування туристів повністю відповідає цільовому призначенню земельної ділянки, тому будь-яких додаткових погоджень та дозволів для початку будівництва не потрібно.
Крім того, апелянт зазначає, що оскільки ОСОБА_1 не порушував будь-яких норм чинного законодавства, право оренди ділянки для будівництва отримав на земельних торгах і будівництво здійснював законно, а в подальшому без порушення вимог закону зареєстрував право власності на нерухоме майно і викупив його за ринковою ціною, то відсутні підстави для звернення до суду за захистом будь-чиїх прав та інтересів, так як прокурор на спростування законності передачі в оренду, будівництва і ринкової ціни викупу не надав будь-яких доказів, тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. 
Відповідач-2, посилаючись на ст.216 ЦК України, вказує, що в порушення вказаних вимог закону, прокурором заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності правочину, які не передбачені законом, а саме повернення виконаного тільки однією стороною, а суд незаконно таку позовну вимогу задовольнив, допустивши настання для однієї сторони наслідків недійсності правочинів, а для іншої - ні. 
Апелянт, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України", "Трегубенко проти України", "Серявін та інші проти України",  звертає увагу на порушення принципу мирного володіння своїм майном, оскільки ОСОБА_1 у встановленому законом порядку отримав для забудови земельну ділянку на земельних торгах, будівництво здійснював згідно з законом, набув право власності на нерухоме майно і законність цього права ніким не заперечувалася. Крім того, було сплачено за отриману земельну ділянку справедливу ринкову ціну, яка була встановлена незалежним експертом, правильність оцінки була підтверджена рецензією іншого суб`єкта оціночної діяльності і жодних доказів її заниження суду надано не було. 
Щодо права прокурора на звернення до суду з позовом, то скаржник вважає, що прокурором було помилково вказано на відсутність органу, який уповноважений відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки таким органом є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру,  а тому позивачем не було доведено наявність підстав для представництва інтересів держави у господарському суді. 
У відповідності до ст.263 ГПК України прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що доводи, викладені у апеляційній скарзі відповідача є необґрунтованими та безпідставними, а відтак відсутні правові підстави для її задоволення. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, таким, що ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права. 
У судове засідання, що відбулося 08.06.2023 року, відповідач-2 не забезпечив явку повноважного представника, однак його представник подав клопотання про відкладення розгляду справи.
В обґрунтування свого клопотання представник відповідача-2 вказує, що у призначений час не зможе взяти участь у судовому засіданні апеляційної інстанції з поважних причин, оскільки 08.06.2023 о 14:00 год. Рівненським міським судом Рівненської області призначено судовий розгляд цивільної справи №569/22393/21, у якій він є представником позивача.   
Розглядаючи подане клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідач-2 та його представник були повідомлені про відкладення розгляду даної справи саме на 08.06.2023 під розписку в судовому засіданні, яке відбулося 30.05.2023 року. При цьому, будь-яких застережень чи заперечень щодо дати та часу судового засідання ні відповідачем-2, ні його представником заявлено не було, хоча як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень судове засіданні у справі №569/22393/21 вже було призначено ухвалою Рівненського міського суду від 08.05.2023 року. 
Крім того, колегія суддів також звертає увагу, що норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретними особами, відтак, у відповідача-2 була можливість забезпечити участь іншого представника для захисту своїх прав при розгляді даної справи.
У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
З огляду на вказане, зважаючи на присутність у судовому засіданні 30.05.2023 року відповідача-2 і його представника та відповідно їх обізнаність про дату, час відкладеного судового засідання, враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, приймаючи до уваги, що правову позицію відповідача-2 було заслухано судом в судовому засіданні 30.05.2023 року, а також вона викладена в апеляційній скарзі і про її зміну апелянт будь-яких заяв або клопотань не подавав, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача-2  про відкладення розгляду справи та відповідно можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача-2 за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням  Сарненської міської ради Рівненської області №358 від 07.12.2016 затверджено перелік земельних ділянок несільськогосподарського призначення, право оренди яких підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах). До переліку включено спірну земельну ділянку по вул. Варшавська, біля стадіону ВПУ-22 (додаток №1 до рішення). 
17.04.2018 року Сарненською міською радою Рівненської області прийнято рішення №835 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, право оренди якої підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) по вул.Варшавська (біля стадіону ВПУ-22)" (т.1, а.с.15), згідно з яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, право оренди якої підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) в м. Сарни по вул. Варшавській (біля стадіону ВПУ-22) загальною площею 0,3961 га (кадастровий номер 5625410100:01:035:0006) - для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування (т.1, а.с.133), та вирішено передати право оренди земельної ділянки способом проведення аукціонних торгів. 
Згідно протоколу земельних торгів (аукціону) переможцем став відповідач-2 ОСОБА_1 (т.1, а.с.23-24).
06.12.2018 року між ОСОБА_1 (орендар) та Сарненською міською радою (орендодавець) укладено договір оренди землі (т.1, а.с.26-29), згідно з п.1, 2, 8, 9 якого в оренду передається земельна ділянка площею 0,3961 га (кадастровий номер 5625410100:01:035:0006), яка розташована в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування  строком на 5 років з орендною платою 228 693,06 грн. в рік.
Відповідно до п. 4 договору, земельна ділянка  передається в оренду без об`єктів нерухомого майна.
Пунктом 25 договору передбачено, що орендар земельної ділянки має право зводити в установленому законодавством порядку, виробничі та інші будівлі і споруди, та закладати багаторічні насадження за письмовою згодою орендодавця.
На підставі отриманих містобудівних умов і обмежень для проектування об`єкта будівництва - центру обслуговування туристів від 07.02.2019 (т.1, а.с.33), на виконання п. 13 "Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт" орендар подав до органу державного архітектурно-будівельного контролю повідомлення про початок будівельних робіт, яке зареєстровано 27.02.2019 за № 336781.
Рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради №51 від 18.02.2019 присвоєно об`єкту нерухомого майна - земельній ділянці для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, кадастровий номер 56 25410100:01:035:0006, гр. ОСОБА_1 , що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.153).
28.03.2019 року  видано технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва центр обслуговування туристів по АДРЕСА_2 (відсоток готовності становить 6 %; площа забудови 27, 5 кв.м - т.1, а.с.154). 
Згідно даних з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно (т.1, а.с.48-50), ОСОБА_1 набув право власності на незавершене будівництво центру обслуговування туристів.
Рішенням Сарненської міської ради №1199 від 24.05.2019 "Про підготовку до продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення у власність шляхом викупу ОСОБА_1 "  надано дозвіл останньому на проведення експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки (т.1, а.с.17). 
Згідно зі Звітом про експертну грошову оцінку від 20.06.2019 (т.1, а.с.121-124), проведеного ТОВ "Оціночна компанія Україна-Захід", та на який 19.07.2019 року надано рецензію експертною фірмою "Нива-експерт" (т.1, а.с.125), ринкова вартість спірної земельної ділянки становить 287     257,00 грн. 
Рішенням Сарненської міської ради №1271 від 13.09.2019 "Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення у власність шляхом викупу ОСОБА_1 " продано ОСОБА_1 у власність шляхом викупу земельну ділянку несільськогосподарського призначення за результатами експертної грошової оцінки; припинено дію договору оренди спірної земельної ділянки від 06.12.2018 укладеного між Сарненською міською радою та ОСОБА_1 (т.1, а.с.18). 
На виконання вказаного рішення, 07.10.2019 між Сарненською міською радою (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3961 га (кадастровий помер 5625410100:01:035:0006), згідно з п.1 якого Сарненська міська рада продала відповідачу-2 спірну земельну ділянку із розташованим на ній незавершеним будівництвом центру обслуговування туристів, який належить покупцю на праві приватної власності, за ціною, визначеною звітом про експертну грошову оцінку в сумі 287     257,00 грн. (т.1, а.с.30). 
07.10.2019 року земельна ділянка з кадастровим номером 5625410100:01:035:0006 площею 0,3961 га зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем-2 (номер запису про право власності 33584367).
Прокурор, вважаючи, що ОСОБА_1 розпочав будівельні роботи на орендованій ним земельній ділянці в порушення умов договору оренди землі від 06.12.2018 року, що в подальшому потягнуло набуття останнім права власності на об`єкт незавершеного будівництва центру обслуговування туристів готовністю 6 (шість) відсотків, а пізніше й набуття права власності на земельну ділянку на підставі продажу останньої поза межами земельних торгів на підставі ст.134 ЗК України, звернувся з даним позовом до суду. 
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави без визначення уповноваженого органу в даній справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі України "Про прокуратуру", ч.3 ст.23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Згідно з ч.5 ст.53 ГПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).
Прокурор, звертаючись з даним позовом до суду, зазначив про те, що правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Сарненська міська рада. При цьому, територіальна громада міста Сарни, як власник спірної земельної ділянки делегує Сарненській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. 
З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.
Колегія суддів на підставі ст.1, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст.172 ЦК України, враховує, що територіальна громада як власник об`єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. 
При цьому, воля територіальної громади як власника майна може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування (суб`єкта владних повноважень), які відповідають вимогам законодавства та безпосереднім інтересам територіальної громади.
Враховуючи, що порушення інтересів територіальної громади, на думку прокурора, відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення, а відтак колегія суддів погоджується з позицією прокурора, що неможливо наділити Сарненську міську раду правами позивача у справі про оскарження рішення, яке прийнято самою ж  міською радою.
Оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. 
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 15.01.2020 року у справі №698/119/18, від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
Враховуючи, що Сарненська міська рада, як орган місцевого самоврядування, наділена повноваженнями розпоряджатися комунальною власністю від імені територіальної громади, однак прокурор оскаржив рішення Сарненської міської ради, визначивши останню відповідачем, оскільки вважає, що міська рада вчинила дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, приймаючи до уваги сформовані правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо представництва прокурором інтересів територіальної громади, апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор має право звернутися до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах територіальної громади, яка є власником земельної ділянки в силу ст. 80 Земельного кодексу України.
Оцінюючи доводи апелянта, що органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Державна служба України з питань геодозії, картографії та кадастру, а також необхідність врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 01.06.2021 у справі №925/929/16, апеляційний господарський суд вважає за необхідне вказати наступне. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01.06.2021 року у справі №925/929/19 року дійшла висновку про те, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. При цьому, Велика Палата Верховного Суду не погодилась із доводами прокурора про те, що органи Держгеокадастру не наділені правом звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
Натомість, позов у справі №572/1056/21 поданий в межах спору про право володіння та розпорядження земельною ділянкою, у якому територіальна громада міста Сарни є учасником цивільних відносин та стороною спору. Територіальна громада здійснює свої цивільні права та обов`язки через орган місцевого самоврядування в межах його компетенції, встановленої законом, - Сарненську міську раду, замість якої й діє прокурор, а не в межах відносин, зазначених у ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" (правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19). 
Відтак, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для визначення позивачем у даній справі Державну службу України з питань геодозії, картографії та кадастру, відсутні. 
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.
Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України (далі - ЦК України), одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Статтею 19 Конституції України гарантовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, керуючись законом, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що до компетенції рад відносяться питання щодо регулювання земельних відносин у відповідності до вимог чинного законодавства. Повноваження сільських, селищних, районних, міських, обласних рад та їх виконавчих органів визначені в ст.8-12 ЗК України (розпорядження землями, передача земельних ділянок у власність громадянам та юридичним особам, надання земельних ділянок у користування, вилучення земельних ділянок, викуп земельних ділянок для суспільних потреб, організація землеустрою тощо).
Відповідно до ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги ст.78, 83 ЗК України, Сарненська міська рада наділена правом передачі земельних ділянок у користування (оренду) із земель комунальної власності.
Згідно з ч. 1 ст.144 Конституції України, формами та засобами реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування є рішення уповноважених органів, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Частиною 1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що способом реалізації компетенції органу місцевого самоврядування є нормативні та інші акти (ненормативні) у формі рішень.
Рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування щодо розпорядження землями комунальної власності є зовнішнім вираженням законодавчо обумовленої управлінської діяльності та владної волі суб`єкта владних повноважень, який в інтересах територіальної громади як власника землі здійснює правомочність щодо розпорядження нею з дотриманням земельних інтересів суспільства в цілому та територіальної громади зокрема.
Щодо доводів апелянта про неефективність обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади у вигляді визнання недійсним рішення міської ради, колегія суддів враховує таке. 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
При цьому, розглядаючи відповідний спір, суд має установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звертаються з позовом, та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто таким, що забезпечить поновлення порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (п.7.23).
Апеляційний суд зауважує, що рішення Сарненської міської ради про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення у власність шляхом викупу вже було реалізоване та вичерпало дію фактом укладення відповідного договору купівлі-продажу земельної ділянки. 
З огляду на викладене, обраний прокурором спосіб захисту порушених прав (визнання недійсним рішення) не є належним та ефективним, оскільки оспорювання вказаного рішення міської ради в практичному аспекті не призведе до захисту інтересів держави та не матиме результатом поновлення будь-яких прав, а відтак колегія суддів погоджується з правовою позицією апелянта щодо неефективності обраного прокурором способу захисту та як наслідок вважає, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним рішення Сарненської міської ради №1271 від 13.09.2019 року слід відмовити. Для ефективного захисту інтересів держави у спірних правовідносинах достатньо визнати недійсним договір купівлі та повернути спірну земельну ділянку її власникові (схожа правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20). 
Аналізуючи наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне. 
За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Відповідно до ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Статтею 134 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття рішення) передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, окрім іншого, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Із наведеного вбачається, що правовий режим права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, є похідним від наявності права власності на такий об`єкт нерухомого майна. Тобто, за законом право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, має належати виключно особі, якій належить об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на відповідній земельній ділянці.
Таким чином, однією з підстав для передачі земельних ділянок державної або комунальної власності у позаконкурентний спосіб є розміщення на них об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач-2 є власником об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці, яка підлягає продажу.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований ст.331 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за приписами ч.2 якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Одночасно ч.3 ст.331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абз.1 цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Державна реєстрація права власності як на об`єкт незавершеного будівництва, так і на нерухоме майно здійснюється у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Аналіз положень статті 331 ЦК України дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва за своєю суттю є сукупністю будівельних матеріалів, які також є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). З метою отримання можливості укладення цивільно-правових договорів (купівлі-продажу, застави тощо) щодо такого майна (сукупності будівельних матеріалів), тобто можливості набути відповідні цивільні права та обов`язки власника майна, забудовник вправі, до завершення будівництва та досягнення його кінцевої мети у вигляді створення нерухомого майна, здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, надавши органу державної реєстрації визначений законодавством перелік документів.
Однак, факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні ст.181 та ч.2 ст.331 ЦК України, оскільки така реєстрація не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.
Апеляційним судом встановлено, що доказів у підтвердження завершення будівництва та введення в експлуатацію центру обслуговування туристів (об`єкт незавершеного будівництва з готовністю будівництва 6%) станом на момент укладення спірного договору купівлі-продажу матеріали справи не містять та відповідачем-2 під час розгляду справи не надано, з огляду на що вказаний об`єкт незавершеного будівництва не набув статусу нерухомого майна, як об`єкта цивільного права.  
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено (вказаний висновок міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 08.02.2019 у справі №915/1344/17). 
Враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права в розумінні ст.181 та ч.2 ст.331 ЦК України, приймаючи до уваги винятки щодо продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельних ділянок комунальної власності передбачені ч.2 ст.134 ЗК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність на орендованій земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва не надавала ОСОБА_1 права на придбання у власність спірної земельної ділянки поза межами конкурентних засад, а саме як власнику об`єкта нерухомого майна та підлягала, продажу Сарненською міською радою виключно на підставі земельних торгів.
Відтак, передача спірної земельної ділянки у власність без проведення земельних торгів поставила відповідача-2 в привілейоване становище та призвела до порушення прав і законних інтересів територіальної громади міста Сарни, яка відповідно до ст. 13 Конституції України є власником землі та інших природних ресурсів, оскільки громада, зокрема, втратила можливість отримати максимально великий розмір плати при продажі земельної ділянки. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (п.37, 38), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (п.40).
Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки в оренду зумовлене інтересом особи в отриманні цієї земельної ділянки, за відсутності для цього визначених законом перешкод. Наявність таких перешкод унеможливлює реалізацію відповідного інтересу. Пропозиція нерозумних умов договору, тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки обох сторін договору.
Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка не могла бути передана у власність без проведення земельних торгів, оскільки на ній знаходився об`єкт незавершеного будівництва, який не набув статусу нерухомого майна у відповідності до ст.181 ЦК України, а відтак існували законодавчі перешкоди передбачені ст.134 ЗК України, про які сторони оспорюваного договору знали чи повинні були знати, поведінка обох його сторін не була добросовісною.
З огляду на викладене, враховуючи недотримання законодавчо-визначеного порядку укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки комунальної власності від 07.10.2019 на конкурентних засадах, передбаченого ст.134 ЗК України, останній підлягає визнанню недійсним на підставі ст.203, 215 ЦК України, а відповідна позовна вимога підлягає до задоволення. 
При цьому, вимога прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію прав за №332584367 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про право приватної власності ОСОБА_1 є похідною від вимоги про визнання недійсним договору, а відтак також підлягає до задоволення, про що суд першої інстанції зробив вірний висновок у своєму рішенні. 
Оцінюючи доводи апелянта щодо законності будівництва центру обслуговування туристів на спірній земельній ділянці та аналізуючи можливість визнання об`єкта незавершеного будівництва самочинним будівництвом у розумінні ст.376 ЦК України, колегія суддів враховує наступне. 
Аналіз ч.1 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку, що в даній статті міститься виключний перелік підстав для її застосування, зокрема, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо:
- вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або 
- без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або
- з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Як вбачається з договору оренди землі від 06.12.2018 року, орендар має право за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку, виробничі та інші будівлі і споруди, та закладати багаторічні насадження. 
При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно договору оренди земельна ділянка надавалась саме для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури, а відтак вважає, що підписавши договір оренди та передавши орендарю земельну ділянку з цільовим призначення для будівництва, Сарненська міська рада фактично надала згоду на будівництво на вказаній земельній ділянці, оскільки остання надавалась та була відведена саме для такої мети. 
Доказів у підтвердження будівництва центру обслуговування туристів (об`єкту незавершеного будівництва з готовністю 6%) з істотними порушеннями будівельних норм і правил матеріали справи не містять та сторонами не надано. Натомість, в матеріалах справи наявні містобудівні умови та обмеження ля проектування об`єкта будівництва «Будівництво центру обслуговування туристів», які були видані у встановленому порядку на підставі наказу відділу містобудування, архітектури та інфраструктури Сарненської райдержадміністрації №6 від 07.02.2019 (т.1, а.с.33).  
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування ст.376 ЦК України та відповідно визнання об`єкта незавершеного будівництва центру обслуговування туристів самочинним будівництвом. 
Щодо вимоги про повернення земельної ділянки у комунальну власність, суд вважає за необхідне вказати наступне.
Статтею 216 ЦК України, яка кореспондується зі ст.208 ГК України, встановлено правові наслідки недійсності правочину, зокрема, частина 1 якої передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Згідно з ч.2 ст.216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
За змістом ч.1, 2 ст.216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).
Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абз.2 ч.5 ст.216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).
Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Частина 1 ст. 14 ГПК України передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
З огляду на викладене, враховуючи встановлену судом недійсність договору купівлі-продажу та заявлену позовну вимогу про повернення у комунальну власність спірної земельної ділянки, колегія суддів дійшла висновку про її задоволення у відповідності до ст.216 ЦК України.
Водночас, враховуючи принцип диспозитивності, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом двосторонньої реституції як підставу для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки правові наслідки недійсності оспорюваного правочину суд застосовує лише за волевиявленням сторони такого правочину. Натомість, судом встановлено, що з реституційною вимогою на свою користь, а також з вимогою про відшкодування будь-яких збитків, пов`язаних з вчиненням недійсного правочину, ні в межах розгляду даного спору, ні в межах окремого провадження, відповідач-2 не звертався. 
Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою колегія суддів враховує наступне. 
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що можливість втручання у право власності шляхом визнання недійсними правочинів передбачена у ЦК України. Підстави для такого визнання є доступними, чіткими, а наслідки їхнього застосування - передбачуваними для сторін правочинів. 
Аналізуючи обставини даної справи, колегія суддів вважає, що укладення сторонами спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки без проведення земельних торгів, суперечить визначеній статтею 134 ЗК України процедурі щодо обов`язковості продажу земельних ділянок комунальної власності на конкурентних засадах (на земельних торгах), оскільки знаходження об`єкта незавершеного будівництва на спірній земельній ділянка не надавало права сторонам реалізувати правило передбачене ч.2 ст.134 ЗК України, а тому у відповідача-2 завідомо не було підстав претендувати на її придбання на неконкурентних умовах.
Відтак, за змістом наведених вище приписів, які характеризуються належною якістю як властивістю, що є умовою забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, і Сарненська міська рада, і ОСОБА_1 знали чи повинні були знати про неможливість продажу спірної земельної ділянки  без проведення земельних торгів за відсутності розташування на ній об`єктів нерухомого майна. Отже, втручання у право ОСОБА_1  мирно володіти цією ділянкою здійснювалося відповідно до закону, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. 
У рішенні від 11.01.2007 року у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" ЄСПЛ зазначив, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою ЄСПЛ (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої вбачається, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. 
За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з п.4  ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зважаючи на викладене, з огляду на неврахування судом першої інстанції неефективності обраного прокурором способу захисту порушених прав у вигляді визнання недійсним рішення міської ради, рішення суду у вказаній частині підлягає до скасування з прийняттям нового рішення про відмову в позові. 
При цьому, в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію права власності та зобов`язання повернення земельної ділянки залишити судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору у вказаних частинах судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі в цих частинах рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, колегією суддів, з підстав часткового скасування судового рішення та часткового задоволення апеляційної скарги відповідача-2, здійснено перерозподіл судових втрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог із врахуванням положень ч.1 ст.130 ГПК України, у зв`язку із визнанням позову в повному обсязі відповідачем-1. 
Щодо поданого відповідачем-2 клопотання про розподіл судових витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції враховує встановлення відповідних обставин, з яким пов`язано застосування ч.9 ст.129 ГПК України, як то виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони, а саме ОСОБА_1 , про що зазначалось вище. При цьому, відмова у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним рішення міської ради в даному спорі є процесуально формальною, оскільки ґрунтується лише на неефективності обраного способу захисту прокурором, а тому фактично не призводить до висновку про правомірність дій у спірних праовідносинах відповідача-2. З огляду на що, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання та відсутність підстав для покладення частини судових витрат з надання правової допомоги ОСОБА_1 на прокурора.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2023 у справі №572/1056/21 задоволити частково. 
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2023 в частині визнання недійсним рішення Сарненської міської ради №1271 від 13.09.2019 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові в цій частині. 
3. Рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2023 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію права власності та зобов`язання повернення земельної ділянки залишити без змін. 
4. Рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2023 в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши його в наступній редакції: 
"Стягнути з Сарненської міської ради Рівненської області (вул. Широка, 31, Сарни, Сарненський район, Рівненська область, 34503, код ЄДРПОУ 02910077) на користь Рівненської обласної прокуратури (вул. 16-го Липня, 52, м. Рівне, Рівненська область, 33028, код ЄДРПОУ 02910077; одержувач: р/р UА228201720343130001000015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету - 2800) 2212,22 грн. (дві тисячі двісті дванадцять гривень двадцять дві копійки) судового збору.
Стягнути зі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Рівненської обласної прокуратури (вул. 16-го Липня, 52, м. Рівне, Рівненська область, 33028, код ЄДРПОУ 02910077; одержувач: р/р UА228201720343130001000015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету - 2800) 4424,43 грн. (чотири тисячі чотириста двадцять чотири гривні сорок три копійки)  судового збору.
Повернути ухвалою суду Рівненській обласній прокуратурі (вул. 16-го Липня, 52, м. Рівне, Рівненська область, 33028, код ЄДРПОУ 02910077; одержувач: р/р UА228201720343130001000015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету - 2800) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 2212,22 грн. (дві тисячі двісті дванадцять гривень двадцять дві копійки), сплачений згідно з платіжним дорученням №497 від 02.04.2021 та №325 від 13.03.2023, копії яких знаходиться в матеріалах справи №572/1056/21. Ухвалу видати після набрання рішенням законної сили."
5. Стягнути з Рівненської обласної прокуратури (вул.16-го Липня, 52, м. Рівне, 33028,  код ЄДРПОУ 02910077) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2724,00 грн. (три тисячі чотириста п`ять гривень) судового збору за розгляд апеляційної скарги. 
6. Господарському суду Рівненської області видати судові накази.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

                                                                             Повний текст постанови складений "09" червня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.  

Суддя                                                                                              Гудак А.В.