П О С Т А Н О В А
                                   І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
19 квітня 2023 року                                                                                           м. Київ
         
Справа № 761/3124/23
Провадження: № 22-ц/824/6579/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Нежури В.А., Соколової В. В.
секретар Івасенко І. А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пилюченко Інни Георгіївни в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року, постановлену під головуванням судді Волошина В. О.,
за заявою  ОСОБА_2 про забезпечення позову
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Юлії Володимирівни, ОСОБА_1 , про визнання договору недійсним, припинення права власності, припинення права іпотеки,
 
                                                 у с т а н о в и в :
 
У січні 2023 року ОСОБА_2   звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 на праві власност іналежала квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 04.09.2020 року стягнуто з  ОСОБА_3 на її користь борг у сумі 102 021,92 доларів США. В ході виконання вказаного вищевказаного судового рішення відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, на підставі якого 14 травня 2021 року ОСОБА_4 набула  право власності на вказану квартиру. У серпні 2021 року зареєстровано іпотеку на вказану квартиру, за якою іпотекодержателем спірного нерухомого майна стала ОСОБА_1 . Такі дії відповідачів направлені на унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно в рамках виконавчого провадження з виконання судового рішення про стягнення грошових коштів на її,  позивачки, користь. 
Одночасно ізпозовною заявою,  ОСОБА_2   подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , нотаріусам та реєстраторам вчиняти дії щодо переходу права власності щодо вказаної квартири.
Заява обгрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, накладення арешту є необхідним і співмірним заходом, випливає з фактичних обставин, які прямо свідчать про те, що ОСОБА_3 діяв недобросовісно, маючи непогашену заборгованість, вчиняв дії щодо відчуження належної йому квартири, тим самим порушив право позивача. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року заяву  ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
В решті вимог заяви відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, адвокат Пилюченко І. Г. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 13.08.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4   було укладено  договір позики на суму 2 800 000 грн зі строком повернення до  13.08.2022 року. В забезпечення виконання договору позики між ними було укладеного договір іпотеки, предметом якого є належна ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 . Станом на 17.02.2023 року  ОСОБА_4 позику не повернула,  у зв`язку з чим ОСОБА_1 має усі правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, накладений оскаржуваною ухвалою  суду арешт на квартиру унеможливлює   вчинення таких дій, чим порушує право ОСОБА_1   як іпотекодержателя, який володіє переважним та першочерговим правом на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, незважаючи на наявність інших кредиторів. Ураховуючи наведене, застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є неспівмірними та порушують засади рівності усіх учасників справи.  Більше того, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивачка не є власником спірної квартири, а тому ОСОБА_1 не може порушувати її права на володіння спірним майном.  
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сологуб С.А. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що доводи апеляційної скарги підтверджують, що істинною метою укладення оспроюваних договорів є унеможливлення звернення стягнення не нерухоме майно за зобов`язаннями ОСОБА_3 .   Забезпечення позову у даній справі обумовлене тим, що відповідачі та третя особа можуть здійснити подальші дії щодо переходу права власності на спірну квартиру до інших осіб, що унеможливить  виконання судового рішення у разі задоволення позову. Просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні адвокат Пилюченко І. Г. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила  її задовольнити.
Адвокат Сологуб С.А. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції, ураховуючи предмет позову, дійшов висновку, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 буде необхідним і достатнім заходом для запобігання ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, а також для ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Колегія суддів погоджується із такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України  позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; …
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої  статті 150 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Окрім того, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Зважаючи на те, що спір між сторонами виник з приводу правомірності набуття відповідачами права власності на спірне нерухоме майно, предметом спору у даній справі є вимоги припинення права власності, припинення права іпотеки, визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, оскільки невжиття таких заходів у майбутньому може призвести до ускладнення виконання судового рішення.
Сукупність попередньо вчинених відповідачами юридично значимих дій щодо спірного нерухомого майна дає обґрунтовані підстави вважати про ймовірність вчинення ними подальших дій, спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна, призведе до утруднення чи унеможливлення виконання можливого судового рішення про задоволення позову.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.
Обраний позивачкою та застосований судом першої інстанції вид забезпечення позовузахід забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру відповідає меті забезпечення позову та у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.
Окрім того, застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав третьої особи, оскільки майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Між сторонами виник спір та існує загроза утруднення виконання можливого рішення суду, а тому є підстави для забезпечення позову.
Більше того, наявність арешту, накладеного на предмет іпотеки, не порушує пріоритетного права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.
 Про це неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема,  у постановах від 04 березня 2021 року у справі № 2-6875/10, постанова від 10 лютого 2021 року у справі № 686/1953/13-ц, від 08 червня 2021 року.
Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скаргипро те, що оскаржуваним судовим рішенням порушено права та інтереси іпотекодержателя спірного майна.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності чи відсутності факту порушення прав позивачки не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо забезпечення позову, оскільки наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, а не на стадії вирішення питання щодо забезпечення позову.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про забезпечення позову та підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційна скарга Пилюченко І. Г. в інтересах ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Пилюченко Інни Георгіївни в інтересах ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 20 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                                  Т. О. Невідома

Судді                                                                                              В. А. Нежура

В. В. Соколова