Номер провадження: 22-ц/813/869/23 
Справа № 495/2738/16-ц
Головуючий у першій інстанції Мишко В.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.04.2023                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного природного парку «Тузлівські лимани», до якої приєднався заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 травня 2016 року у складі судді Мишко В.В.,
встановив:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
04.05.2016 в судовому засіданні представниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано спільну заяву сторін про затвердження мирової угоди у справі № 495/2738/16-ц, яку вони підтримали та просили визнати, а провадження у справі №495/2738/16-ц закрити. 
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 травня 2016 року спільну заяву сторін про затвердження мирової угоди задоволено. 
Визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на наступних умовах:
1. ОСОБА_2 , 06.05.1973 року згодна передати у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в якості повернення грошового боргу власне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва у стані готовності – 85 %, базу відпочинку – стоянку маломірних (малих) суден, загальною площею – 513,6 кв.м., яке складається з двох поверхового будинку з мансардою:
- перший поверх, приміщення № 1: коридор – 24,6 кв.м., підсобна 40,5 кв.м., холодильна камера – 5,7 кв.м., холодильна камера 7,0 кв.м., підсобна – 40,3 кв.м., холодильна камера – 5,7 кв.м., підсобна – 48,5 кв.м. Всього, площа першого поверху 171,2 кв.м., підсобної площі;
- другий поверх, приміщення № 2: коридор – 7,7 кв.м., основна – 24,6 кв.м., санвузол – 3,5 кв.м., мансарда: сходова клітина – 4,5 кв.м., коридор – 3,8 кв.м., основна 24,6 кв.м., санвузол – 3,5 кв.м. Всього по другому поверху, приміщення № 2, загальна площа 72 кв.м., основна площа – 49,2 кв.м., підсобна – 23,0 кв.м.;
- другий поверх, приміщення № 3: коридор – 7,6 кв.м., основна – 24,0 кв.м., санвузол – 3,5 кв.м., мансарда: сходова клітина – 4,4 кв.м., коридор – 3,5 кв.м., основна – 23,9 кв.м., санвузол – 3,4 кв.м. Всього по другому поверху, приміщення № 3, загальна площа – 70,3 кв.м., основна площа – 47,9 кв.м., підсобна – 22,4 кв.м.;
- другий поверх, приміщення № 4: коридор – 7,5 кв.м., основна – 24,0 кв.м., санвузол – 3,5 кв.м., мансарда: сходова клітина – 4,4 кв.м., коридор – 3,5 кв.м., основна – 23,9 кв.м., санвузол – 3,4 кв.м. Всього по другому поверху, приміщення № 4, загальна площа – 70,2 кв.м., основна площа – 47,9 кв.м., підсобна – 22,3 кв.м.;
- другий поверх, приміщення № 5: коридор – 6,5 кв.м., основна – 22,1 кв.м., санвузол – 3,5 кв.м., мансарда: сходова клітина – 4,0 кв.м., коридор – 2,8 кв.м., основна – 22,1 кв.м., санвузол – 3,5 кв.м. Всього по другому поверху, приміщення № 5, загальна площа – 64,5 кв.м., основна площа – 44,2 кв.м., підсобна – 20,3 кв.м.;
- другий поверх, приміщення № 6: коридор – 6,0 кв.м., основна – 22,7 кв.м., санвузол – 4,6 кв.м., мансарда: сходова клітина – 4,2 кв.м., коридор – 3,0 кв.м., основна – 21,3 кв.м., санвузол – 3,4 кв.м. Всього по другому поверху, приміщення № 6, загальна площа – 65,2 кв.м., основна площа – 44,0 кв.м., підсобна – 21,2 кв.м.
2. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаціний номер НОМЕР_1 ) погоджується з цією пропозицією та згоден прийняти вказане майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаціний номер НОМЕР_2 ) в якості задоволення власних позовних вимог.
3. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаціний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаціний номер НОМЕР_2 ) домовляються між собою, що після затвердження даної мирової угоди, будь-які претензії, будь-якого характеру існуючі між ними, які так чи інакше пов`язані з предметом позову, за судовою справою №495/2738/16-ц, втрачають свою актуальність і вважаються остаточно вичерпаними. Сторони не мають права в подальшому пред`являти один одному будь-які вимоги матеріального чи іншого характеру з приводу предмету спору за судовою справою № 495/2738/16-ц.
4. З підписанням цієї мирової угоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаціний номер НОМЕР_1 ) відмовляється від своїх позовних вимог до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаціний номер НОМЕР_2 ) у вигляді стягнення грошових коштів (боргу) в розмірі 750 000 грн.
5. Всі судові витрати за даною судовою справою сплачує ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаціний номер НОМЕР_2 ).
6. Дана мирова угода складена українською мовою в чотирьох екземплярах, кожний з яких має однакову юридичну силу.
7. Мирова угода набуває законної сили після її затвердження Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області та постановлення цим судом відповідної ухвали.
8. Наслідки закриття провадження по судовій справі № 495/2738/16-ц, передбачені ст.ст. 175, 205, 206 ЦПК України сторонам відомі та зрозумілі. 
Провадження у справі №495/2738/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу закрито.
НПП «Тузлівські лимани» подав апеляційну скаргу та просить ухвалу скасувати, направити справу на розгляд до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач самочинно побудувала на отриманій нею в суборенду земельній ділянці базу відпочинку, стоянку маломірних (малих) суден, загальною площею 513,6 кв.м., яку відповідно до умов мирової угоди як об`єкт незавершеного будівництва у стані готовності 85% передала у власність позивача. У подальшому, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.01.2021, 17.05.2016 за ОСОБА_1 на підставі оскаржуваної ухвали суду від 04.05.2016 зареєстроване право власності на споруду, базу відпочинку-стоянку маломірних (малих) суден на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29642617 від 18.05.2016. Однак ухвала суду є необґрунтованою, незаконною та такою, що винесена з порушенням норм матеріального прав, суперечить як вимогам ч. 1 ст. 175 ЦПК України, так і ч. 5 ст. 175 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент винесення оскаржуваної ухвали (редакція від 01.04.2016). Мирова угода, затверджена оскаржуваною ухвалою, не стосується прав, обов`язків сторін та предмета позову, та виходить за межі предмету позову. Умови мирової угоди суперечать закону та порушують права і інтереси НПП «Тузловські лимани». Самочинне будівництво відповідача на землях Піщаної коси Чорного моря, а саме на земельній ділянці з кадастровим номером 5125000000:01:003:0009 порушує встановлений природоохоронний режим, та законні права позивача щодо збереження, відтворення і ефективного використання території включених до складу НПП "Тузловські лимани". Отже, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а саме ч. 5 ст. 376 ЦК України, та не застосував положення частини 4 статті 376 ЦК України у редакції від 01.04.2016, якою передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. По-друге, відповідач здійснила будівництво об`єкту самочинного будівництва, на яке позивач набув право власності на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрад районного суду Одеської області від 4 травня 2016 року у цивільні справі № 495/2738/16-ц з порушення норм Водного кодексу України.
17.06.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому останній просив залишити її без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін з посиланням на те, що апелянтом на підтвердження права на постійне користування земельною ділянкою не надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зареєстровані права та/або їх обтяження, не надано доказів встановлення в натурі меж парку. Зазначив, що скаржником не доведено порушення його прав, свобод та інтересів оскаржуваною ухвалою.
25.10.2021 року представник ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін. Зазначив, що в проекті створення НПП «Тузловські лимани» зазначено, що розмір, місце розташування і межі парку показані на плані, встановлені і погоджені. Графічний план (картосхема), на якому визначалися межі парку апелянтом не наданий. Ця схема не була об`єктом дослідження під час судового розгляду справи №815/5658/17, на яку посилається апелянт. Ні позивач, ні відповідач не були учасниками вказаної справи. На публічній кадастровій карті України земельна ділянка з кадастровим номером 5125000000:01:003:0009 знаходиться поза межами природно-заповідного фонду.
29.10.2021 заступником керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації подано заяву про приєднання до апеляційної скарги Національного природного парку «Тузловські лимани». 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 прийнято заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації про приєднання до апеляційної скарги Національного природного парку «Тузловські лимани». 
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків. 
Вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли боргові зобов`язання на підставі розписки про отримання в борг 30000 доларів США строком до кінця 2015 року.
З договору про право тимчасового користування землею №137 від 12.02.2004 вбачається, що Татарбунарська районна державна адміністрація передає ПП ОСОБА_3 в оренду строком на 25 років земельну ділянку площею 0,50 га водного фонду, яка знаходиться на території піщаної коси згідно з планом землекористування, необхідну для рибогосподарських потреб, а саме: розміщення риболовецького причалу, земельна ділянка може передаватися в суборенду.
Актом вибору земельної ділянки для розміщення бази маломірного флоту від 24.06.2004 здійснено вибір земельної ділянки на першому кілометрі піщаної коси Чорного моря с. Лебедівка.
16.02.2004 ОСОБА_3 наданий дозвіл на розміщення малої архітектурної форми за адресою: Татрбунарський район, с.Лебедівка, піщана коса, до яких долучені проект розміщення малої архітектурної форми акт від 16.02.2004, план-схема.
Розпорядженням Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області надано згоду ОСОБА_3 на передачу в оренду земельної ділянки на території піщаної коси курорту Лебедівка площею 0,50 га терміном на 25 років.
Акт огляду місця базування суден від 17.04.2007 свідчить про розташування берегових споруд за адресою: с. Лебедівка, піщана коса.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію бази стоянки маломірних суден місцезнаходженням бази є Лебедівська коса, 1 км. 
08.06.2010 між Татарбунарською державною адміністрацією та ВАТСП «Чорноморська перлина» укладений договір оренди земельної ділянки площею 1,30 га строком на 25 років на території 1 км піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області.
Згідно з розпискою від 25.07.2010 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за незавершене будівництво – павільйон, причал риболовецький за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільрада, 1 км піщаної коси курорту «Лебедівка».
Технічним паспортом підтверджено існування бази відпочинку – стоянки маломірних суден на 1 км піщаної коси Чорного моря, площею 513,6 кв.м.
26.08.2014 між ПАТСП »Чорноморська перлина» та ОСОБА_2 укладений договір суборенди земельної ділянки яка складається з 0,3886 га, в тому числі пісків (включаючи пляжі) та розташована на території 1 км піщаної коси Чорного моря, Татарбунарського району Одеської області.
Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку свідчить про те, що спірна земельна ділянка належить до категорії земель водного фонду, перебуває в державній власності, має кадастровий номер 5125000000:01:003:0009.
Обґрунтовуючи вимоги такими доказами, сторони дійшли згоди щодо укладання мирової угоди.
Отже, правовстановлювальні документи на підтвердження права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно (базу відпочинку), яке стало предметом мирової угоди, суду не надавалися.
Відповідно до ст.175 ЦПК України в редакції, чинній на час затвердження мирової угоди, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Визнаючи мирову угоду, суд не врахував, що позивачем заявлені вимоги про повернення позики, тоді як вимоги про визнання права власності на нерухоме майно не заявлялися, отже мирова угода могла стосуватися лише грошових коштів. Умови мирової угоди мають безпосередньо стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами.
Визнавши мирову угоду, суд фактично вирішив про набуття позивачем права власності на нерухоме майно з порушенням правил виключної підсудності, оскільки земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно знаходиться в Татарбунарському районі Одеської області, а ухвала постановлена Білгород – Дністровським міськрайонним судом Одеської області.
Нерухоме майно (база відпочинку), яке є предметом угоди, є самочинним будівництвом, проте мирова угода стала підставою реєстрації права власності за ОСОБА_1 поза межами процедури прийняття новозбудованого майна до експлуатації. 
Згідно зі статтями 43-45 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу. Національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів (стаття 20 цього Закону).
За змістом статті 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним кодексом України.
За змістом Указу Президента України від 01.01.2010 №1/2010 "Про створення Національного природного парку «Тузловські лимани» з метою збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів Північного Причорномор`я, відповідно до статті 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території Татарбунарського району Одеської області створений НПП «Тузловські лимани». 
До території національного природного парку "Тузловські лимани" погоджено в установленому порядку включення 27865 гектарів земель державної власності, а саме: 2022 гектара земель запасу (у тому числі 316,831 гектара земель Піщаної коси Чорного моря та 1705,169 гектара земель водного фонду (частина озер Шагани, Алібей та Бурнас), що надаються національному природному парку в постійне користування, і 25843 гектара земель (у тому числі 3233,18 гектара земель запасу, 541 гектара земель, що перебувають у постійному користуванні державного підприємства "Саратське лісове господарство", 21186,03 гектара земель водного фонду (частина озер Шагани, ОСОБА_4 , а також озера Солоне, Хаджидер, Карачаус, Будури, Мартаза, Магалевське, Малий Сасик, Джаншейське) та 882,79 гектара прилеглої акваторії Чорного моря шириною 200 метрів), що включаються до складу національного природного парку без вилучення. 
Згідно з Проектом створення Національного природного парку «Тузловські лимани» на території Татарбунарського району Одеської області, розробленого Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на підставі договору №2629 від 30.09.2006, Національний природний парк «Тузловські лимани» розташовано на півдні Татарбунарського району, в який входять озера: Солоне, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Шагани, Джантшейське та їх прибрежна захисна смуга, Причерноморьска піщана коса від с. Лебедівка до с. Примоське.
13.12.2011 НПП «Тузловські лимани» підписаний акт приймання-передачі територій під охорону проведення першочергових природоохоронних заходів, яким засвідчено факт передання НПП «Тузловські лимани» під охорону території загальною площею 27865 га земель державної власності.
Згідно з проектом організації території НПП «Тузловські лимани» охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів, затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України 21.01.2022 в таблиці 1.39 наявна інформація про землекористувачів земель, які включені до складу території парку без вилучення з користування в якій містяться відомості про включення до території парку земельної ділянки площею 1.2975 га з кадастровим номером 5125000000:01:003:0009, яка перебуває у оренді ПАТ СП «Чорноморська перлина» та в суборенді ОСОБА_2 .
З положення про НПП вбачається, що парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою загальнодержавного значення, що входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання. 
Парк створено з метою збереження, відтворення та раціонального використання унікальних природних комплексів водно-болотних угідь міжнародного значення, як середовища існування водоплавних птахів, а також об`єктів Північного Причорномор`я, що мають важливе природоохоронне, наукове, історико-культурне, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення. Основними завданнями Парку є: збереження та охорона цінних природних комплексів та об`єктів.
Територія Парку враховується в усіх видах землевпорядної, містобудівної та проектної документації. На території Парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяються такі зони: заповідна; регульованої рекреації; стаціонарної рекреації; господарська. Для кожної зони з урахуванням її наукової, рекреаційної, історико- культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання. 
Згідно преамбули Закону України "Про природно-заповідний фонд України" природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. 
У зв`язку з цим, законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. 
На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. 
На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором. 
Згідно статті 8 вказаного Закону збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду забезпечується шляхом: встановлення заповідного режиму; організації систематичних спостережень за станом заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення комплексних досліджень з метою розробки наукових основ їх збереження та ефективного використання; додержання вимог щодо охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду під час здійснення господарської, управлінської та іншої діяльності, розробки проектної і проектно-планувальної документації, землевпорядкування, лісовпорядкування, здійснення оцінки впливу на довкілля.
Положеннями статті 20 ЗУ "Про природно-заповідний фонд України" передбачено, що національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. 
Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України.
До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.
На національні природні парки покладається виконання таких основних завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; проведення екологічної освітньо-виховної роботи.
Згідно статей 16, 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території природних заповідників (національних природних парків) забороняється будь-яка діяльність, що суперечить цільовому призначенню заповідника, порушує природний розвиток процесів та явищ або створює загрозу шкідливого впливу на його природні комплекси та об`єкти, а саме, в тому числі мисливство та рибальство (промислове рибальство).
Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України). 
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (частина п`ята статті 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року N 173. 
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил). 
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. 
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 62 ЗК України у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: а) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; б) влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об`ємом понад 1 кубічний метр на добу; в) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; г) застосування сильнодіючих пестицидів; ґ) випалювання сухої рослинності або її залишків з порушенням порядку, встановленого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища. У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій. 
Згідно зі статтею 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Екологічні інтереси населення можуть підлягати судовому захисту на підставі частини сьомої статті 41 Конституції України, відповідно до якої використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, а також приписів статті 66 Основного Закону, відповідно до якої ніхто не повинен заподіювати шкоду довкіллю.
Викладені обставини свідчать про те, що будівництво нерухомого майна (бази відпочинку), право власності на яке за мировою угодою визнане за позивачем, відбулося у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, територія якої відповідно до проекту створення національного природного парку віднесена до НПП «Тузловські лимани».
З огляду на визначені законом повноваження та мету створення НПП «Тузловські лимани» наявні підстави вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення прав, оскільки забудова такої території створює конфлікт між правом власності та правами на безпечне довкілля, не погіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини 1 статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі N 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі N488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 N183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі N367/2022/15-ц, пункт 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі N487/10128/14-ц).
Висновок експертизи про те, що земельна ділянка, на якій збудовано самочинний об`єкт, знаходиться поза межами території НПП «Тузловські лимани» та частина піщаної коси з пляжем, що межує зі сторони моря не входить до його території, суперечить Проекту створення НПП «Тузловські лимани», та висновкам, викладеним у постанові ВС від 18.02.2021 у справі №815/5658/17 про те, що відповідно до Проекту створення НПП «Тузловські лимани» до території природно-заповідного фонду відноситься вся Піщана коса від с. Лебедівка до с. Приморське без виключення.
З огляду на те, що питання визнання права власності на нерухоме майно вирішене без залучення належного складу осіб, про права та інтереси яких вирішено судом, а об`єкт побудований в межах прибережних захисних смуг, які перебувають під охороною держави, то в межах перегляду справи апеляційним судом - доводів скарги про порушення норм процесуального права, наведені доводи підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги бути не можуть.
Враховуючи, що земельна ділянка водного фонду, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомості, належить до земель державної власності та знаходиться за межами населеного пункту, належним розпорядником такої земельної ділянки є Одеська обласна державна адміністрація.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. 
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини). 
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і, водночас, чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор, зокрема, може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Із заяви про приєднання до апеляційної скарги вбачається, що прокуратурою, яка в даному випадку виступає в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації було направлено листа державній адміністрації про відкриття апеляційного провадження у даній справі за апеляційною скаргою НПП «Тузловські лимани». Одеська обласна державна адміністрація не заперечувала проти звернення прокуратурою з заявою про приєднання до вказаної апеляційної скарги, водночас самостійно заходів щодо захисту інтересів держави не вживала. 
Таким чином, Одеська обласна прокуратура взяла на себе обов`язок субсидіарної ролі у здійсненні представництва інтересів держави в суді шляхом подачі заяви про приєднання до апеляційної скарги НПП «Тузловські лимани». 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З урахуванням наведеного, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Національного природного парку «Тузлівські лимани», до якої приєднався заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації задовольнити частково.
Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 травня 2016 року скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 21.04.2023.

Головуючий:                                                

Судді: