Справа № 297/2070/21

П О С Т А Н О В А
іменем України

        26 квітня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Кожух О. А., Кондора Р. Ю., 
за участю секретаря судового засідання Зубашкова М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО», в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Вілько Наталія Георгіївна, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Холмогорова Лариса Василівна, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 27 травня 2022 року, ухвалене суддею Ільтьом І. І.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Борисов І.В., звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» (далі - АТ «Страхова компанія «ІНГО», страхова компанія), ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позов обґрунтовано тим, що постановою судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2020 у справі № 297/2139/20 ОСОБА_2 визнаний винним в учиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за те, що він 30 вересня 2020 року о 15:59 годині по вул. Б. Хмельницького, 53 у м. Берегові керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-Дейво», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не переконався в безпеці вибраного маневру повороту і допустив зіткнення з автомобілем марки «Форд F-150», номерний знак « НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_1 у результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Зазначав, що він є власником цього автомобіля марки «Форд F-150» станом на момент ДТП, згідно з відомостями автоматизованої системи департаменту ДАІ МВС України від 18.08.2020, посвідчення про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 від 06.11.2019 та в подальшому відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 . У результаті пошкодження транспортного засобу під час ДТП йому завдано матеріальної шкоди, яка відповідно до звіту про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу № 039/08/2021, щодо вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «Форд F-150», номерний знак НОМЕР_5 , становить 324 405,64 гривень.
Стверджував, що автомобіль «ЗАЗ-Дейво», номерний знак НОМЕР_1 , яким на час дорожньо-транспортної пригоди керував відповідач ОСОБА_2 , було застраховано у АТ «Страхова компанія «ІНГО» з 20.11.2019 по 19.11.2020 із лімітом відповідальності за пошкодження майна у розмірі 130 000,00 грн, з урахуванням франшизи 1 300 грн, а тому саме цей розмір страхового відшкодування повинен бути виплачено йому страховою компанію.
Однак зважаючи на те, що вартість відновлюваного ремонту належного йому транспортного засобу є більшою за страховий ліміт АТ «Страхова компанія «ІНГО», а відтак різниця між вартістю відновлюваного ремонту (324 405,64 грн) та страховим лімітом (130 000 грн), що становить 194 405,64 грн підлягає стягненню на його користь із винної в ДТП особи відповідача ОСОБА_2 .
Указував і на те, що внаслідок цієї ДТП і ремонту автомобіля він майже місяць не міг його використовувати за призначенням, мав суттєві незручності у виконанні своєї роботи і в повсякденному житті, що вимагало від нього додаткових зусиль і часу, також це вплинуло на його особисті і сімейні відносини, а тому відповідачем ОСОБА_2 заподіяно йому ще і моральної шкоди, яку він, із урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, оцінює в 10 000 гривень.
Посилаючись на ведені вище обставини просив суд стягнути: 1) з АТ «Страхова компанія «ІНГО» на свою користь страхове відшкодування в розмірі 130 000 гривень; 2) з ОСОБА_2 на свою користь завдану майнову шкоду в розмірі 194 405,64 грн та моральну шкоду – 10 000 гривень; 3) вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 27 травня 2022 року цей позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто АТ «Страхова компанія «ІНГО» на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 130 000,00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 48 721,35 гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат між сторонами.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач АТ «Страхова компанія «ІНГО», в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Вілько Н.Г., подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав установленими.
У скарзі зазначено, що мотиви незаконності та необґрунтованості оскарженого рішення суду першої інстанції буде подано додатково після отримання повного тексту судового рішення.
Просив апелянт оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвали нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, а також стягнути з нього на користь АТ «Страхова компанія «Інго» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.
Доповнень до апеляційної скарги щодо мотивів незаконності та необґрунтованості оскарженого рішення суду, від апелянта АТ «Страхова компанія «ІНГО» до суду не надходило.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача АТ «Страхова компанія «ІНГО» інші учасники справи не скористалися.

Відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Холмогорова Л.В., не погоджуючись із цим рішенням суду першої інстанції також подав на нього апеляційну скаргу через його незаконність і необґрунтованість внаслідок порушення судом норм процесуального права, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав установленими.
Скарга мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи доказів, що на момент ДТП позивач не був власником автомобіля марки «Форд F-150», оскільки право власності на нього в Україні підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, яке було видано позивачу лише 10.11.2020, тобто після настання ДТП. При цьому ОСОБА_1 не надано суду доказів, хто саме був власником цього автомобіля з реєстраційним номером «KWB-3791» із моменту його ввезення на територію України в 2019 році і до 10.11.2020, що і слугувало підставою для відмови йому страховою компанією у виплаті страхового відшкодування. 
Зазначав, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що право власності підтверджується рахунком (INVOICE), згідно з наказом Держмитслужби України за № 1711 від 17.11.2005, оскільки документами, що підтверджують право власності на транспортний засіб, окрім рахунку (INVOICE), є технічні паспорти, технічні талони, сервісні книжки, реєстраційні свідоцтва та інші документи на ТЗ, видані уповноваженими органами країни придбання із зазначенням власника ТЗ або відміткою про зняття ТЗ з обліку.
Також відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху, Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів протягом десяти діб з моменту ввезення на територію України транспортний засіб підлягає реєстрації в уповноваженому органі МВС (сервісному центрі МВС) та експлуатація не зареєстрованих (не перереєстрованих) транспортних засобів є забороненою. 
За таких обставин позивач не є особою, яка має право на звернення до суду, а відтак у задоволені його позову слід відмовити.
Звертав увагу і на те, що ухвалою про відкриття провадження у цій справі від 13.09.2021 було постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження, однак суд на порушення вимог ЦПК України оголосив у судовому засіданні 16.05.2022 перерву для проведення судових дебатів і при цьому доказів не досліджував.
Посилаючись на наведені вище обставини просив ухвалити нове судове рішення, яким оскаржене рішення суду скасувати повністю та у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відповідач АТ «Страхова компанія «ІНГО» просило таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні представниця відповідача ОСОБА_2 – адвокатеса Холмогорова Л.В. подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. Водночас не заперечила і щодо задоволення апеляційної скарги відповідача АТ «Страхова компанія «ІНГО».

Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Борисов І.В. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційних скарг відповідачів заперечив, уважав їх безпідставними та надуманими, просив такі залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Представник відповідача-апелянта АТ «Страхова компанія «ІНГО» в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Водночас 25 квітня 2023 року через електронний суд до Закарпатського апеляційного суду від представниці АТ «Страхова компанія «ІНГО» - адвокатеси Вілько Н.Г. надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин, на переконання колегії суддів і відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка представника страхової компанії не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників позивача і відповідача ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають із таких підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь із ОСОБА_2 10 000 грн завданої моральної шкоди, а також решти вимог щодо відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 145 684,29 грн (194 405,64 грн /заявлені позивачем/ – 48 721,35 грн /задоволені судом/ = 145,684,29 грн) в апеляційному порядку позивачем не оскаржене, а відтак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряються.
Предметом і межами апеляційного перегляду в цій справі є судове рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до відповідачів АТ «Страхова компанія «ІНГО» та ОСОБА_2 .
Судом установлено, що 30 вересня 2020 року о 15:59 годині по вул. Б. Хмельницького, 53 у м. Берегові ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «ЗАЗ -Дейво», номерний знак « НОМЕР_1 », не переконався в безпечності вибраного маневру повороту та допустив зіткнення з автомобілем марки «Форд F-150», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_1 у результаті чого ці транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Як наслідок, постановою судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2020 року у справі № 297/2139/20, яка 13.11.2020 набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винуватим в учиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень (т.1 а.с.7).
За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України, зокрема постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно з полісом № АО/1532260 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.11.2019, у АТ «Страхова компанія «ІНГО» було застраховано цивільно-правову відповідальність водія автомобіля марки «DAEWOO», номерний знак « НОМЕР_1 », зі строком дії з 20.11.2019 по 19.11.2020. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну його майну становить 130 000 гривень. (т.1 а.с.8).
Відповідно до рахунку (INVOICE) від 24.09.2019 позивачем ОСОБА_1 було куплено на аукціоні в США у ТОВ «Інтер Карго» автомобіль марки «Форд F-150», номер шасі НОМЕР_6 , лот 25602294 (т.1 а.с.117-120).
Як видно з посвідчення про реєстрацію транспортного засобу Закарпатської митниці ДФС серії НОМЕР_3 від 06.11.2019, воно видане ОСОБА_1 на автомобіль марки «Форд F-150». У пункті 13 цього посвідчення зазначено, що наявність необхідних для реєстрації документів є: рахунок-фактура UA-D55562 від 24.09.2019, МД UA 305160/2019/040965 від 06.11.2019, свідоцтво НОМЕР_7 від 10.09.2019. Водночас у примітці даного посвідчення про реєстрацію ТЗ указано, що митні платежі сплачено, видано власнику реєстраційні документи, МД № UA 305160/2019/040965 від 06.11.2019 (т.1 а.с.18).
З відомостей із Реєстрів посвідчень на право реєстрації транспортних засобів Національної автоматизованої інформаційної системи Департаменту ДАІ МВС України станом на 18.08.2020 вбачається, що відповідно до посвідчення НОМЕР_8 , картка номер НОМЕР_9 від 06.11.2019 ОСОБА_1 як власник транспортного засобу марки «Форд F-150» має право на реєстрацію цього транспортного засобу (т.1 а.с.17). 
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4   ОСОБА_1  є власником автомобіля «FORD», моделі F-150, реєстраційний номер  НОМЕР_5 , дата першої реєстрації 05.11.2020, дата реєстрації 10.11.2020. Також із цього свідоцтва про реєстрацію ТЗ в особливих відмітках видно, що однією з підстав для проведення державної реєстрації є саме зазначена вище МД UA 305160/2019/040965 від 06.11.2019 (т.1 а.с.9).
08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Страхова компанія «ІНГО» з заявою про страхове відшкодування (т.1 а.с.19, 20).
Листом від 21.05.2021 за вих. № 2861596 АТ «Страхова компанія «ІНГО» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування з підстави, що у матеріалах страхової справи є відсутнім документ, який би підтверджував його майновий інтерес до пошкодженого автомобіля «FORD F-150», номерний знак НОМЕР_2 , а надана ним декларація не надає права на отримання страхового відшкодування, оскільки відповідна заява про виплату страхового відшкодування має бути подана власником пошкодженого ТЗ або особою, яка має до ТЗ майновий інтерес (т.1 а.с.92).
Також листом від 14.06.2021 за вих. № 2861596 АТ «Страхова компанія «ІНГО» повідомила ОСОБА_1 через його представника-адвоката Борисова І.В., що наданий документ – посвідчення про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 лише підтверджує законність перетину державного кордону і сплату митних платежів та не підтверджує право власності на пошкоджений транспортний засіб (т.1 а.с.93).
Відповідно до звіту № 6337 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу оцінювача ОСОБА_3 ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг» від 05.11.2020, зробленого на замовлення страхової компанії «ІНГО», вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «FORD F-150», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на дату оцінки 30.09.2020, становить 178 721,35 гривень (т.1 а.с.72-90).
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22 ЦК України). Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Стаття 1187 ЦК України регулює питання завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 1 цієї ж статті джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
Як регламентовано пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
За змістом ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником /страхування відповідальності/ (пункт 3 ч. 1 ст. 980 ЦК України).
Спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).
Відповідно до ст. 3 Закону  обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
За положеннями ст. 5 цього Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Водночас у ст. 1 даного Закону визначено терміни та їх значення, які вживаються у ньому, зокрема, пункт 1.3. потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; пункт 1.6. власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону).
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 цього Закону в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Приписами ст. 28 зазначеного Закону передбачено, що до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого, належить, зокрема шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу.
Як передбачено ст. 29 вказаного Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
У частині першій ст. 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
За приписами абзацу 2 ч. 1 ст. 181 К України режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. 
Відповідно до ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації відповідно до закону.
Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух», Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 /у редакції постанови КМУ від 23.12.2009 № 1371/ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що транспортні засоби підлягають державній реєстрації.
Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким уважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, то у теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту, тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.
Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть уважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ указав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).
В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.    
У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.
Наведене вище свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Отже, враховуючи наведені вище норми матеріального права національного законодавства України, Перший протокол до Конвенції та усталену практику ЄСПЛ як джерело права на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України, а також викладені в постановах Верховного Суду висновки, які враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку, що на момент настання 30.09.2020 даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 хоч державно ще і не зареєстрував за собою у відповідному сервісному центрі МВС куплений ним за кордоном і ввезений на територію України автомобіль «Форд F-150» з одночасним отриманням на нього посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 06.11.2019, однак він мав правомірне майнове право (інтерес) на цей транспортний засіб, а відтак має право як на страхове відшкодування з відповідача АТ «Страхова компанія «ІНГО» у межах страхової виплати у розмірі 130 000 грн, так і на відшкодування з відповідача ОСОБА_2 в порядку ст. 1194 ЦК України різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що становить 48 721,35 гривень.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідачів (апелянтів) про те, що внаслідок відсутності на час ДТП державної реєстрації у сервісному центрі МВС автомобіля «Форд F-150», вимоги позивача задоволені бути не можуть, оскільки, як уже зазначалося вище, він мав правомірне майнове право (інтерес) на цей транспортний засіб, а тому відмова АТ «Страхова компанія «ІНГО» в листі від 21.05.2021 за вих. № 2861596 у виплаті страхового відшкодування з підстави, що ОСОБА_1 не має майнового інтересу до пошкодженого автомобіля (не є особою, яка має до ТЗ майновий інтерес) є безпідставною.
Із приводу доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ухвалою про відкриття провадження від 13.09.2021 було постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження, однак суд на порушення вимог ЦПК України оголосив у судовому засіданні 16.05.2022 перерву для проведення судових дебатів і при цьому доказів не досліджував, колегія суддів уважає їх надуманими, оскільки: 1) ухвалою суду про перехід зі спрощеного провадження в загальне провадження від 06 жовтня 2021 року було постановлено розглядати цю справу за правилами загального позовного провадження з одночасним призначенням підготовчого засідання на 25.10.2021 (т.1 а.с.53, 54); 2) з протоколів судових засідань від 16.05.2022 і 27.05.2022 видно, а з технічного запису судового засідання чути, що 16.05.2022 після дослідження інших доказів (з 10:51 год по 10:54 год) суд перейшов до судових дебатів, які були продовженні і 27.05.2022, після чого вийшов до нарадчої кімнати і після повернення проголосив уступну та резолютивну частини рішення з одночасним зазначенням, що повний його текст буде складено 06.06.2022 (т.1 а.с.231, 232, 243). 
Інші доводи апеляційних скарг колегія суддів уважає також голослівними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 у межах апеляційного перегляду цієї справи є пред`явлені з підстав, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та ці його вимоги були належним чином обґрунтовані та доведені. 
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення
Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що оскаржене судове рішення є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги – без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг: АТ «Страхова компанія «ІНГО» у розмірі 1 950 грн (т.2 а.с.56); ОСОБА_2 у розмірі 2 689,98 грн (т.2 а.с.33) слід віднести за рахунок апелянтів-відповідачів. 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО», в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Вілько Наталія Георгіївна, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Холмогорова Лариса Василівна, залишити без задоволення.
Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 27 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 травня 2023 року.

Суддя-доповідачка 
Судді